OČI SLEPOG VOĐE

LJUBODRAG STOJADINOVIĆ

Table of Contents

Dejan Ilić – Pogled iz ponora

I - OPROŠTAJ VUČIĆA OD SEBE

Plastični kult

Paralelni svetovi

Oči slepog vođe

Dobri agent Gašić

Oproštaj Vučića od sebe

Slučaj penzionera Nikolića

Paradigma Vulin

Biti Ivica Dačić

Zvezdana prašina

Tamna je noć u javnom servisu

Doček sultana

Tri tvrde stolice

Troškovnik prve dame

Nebojša iz Makiša

Presuda

Diskretni šarm gluposti

Jagodinska rapsodija

Heroj u Kremlju

Klinička slika – top lista agonije

Aca i Mile spasavaju naciju

Bratski rafal?

Ćorava kutija

Šešeljev svet

Običan dan vrhovnog cenzora

Deset miliona, brate!

Ratnički ples na kiši

Čija deca, Đuriću?

Malanje Vučića u Đinđića

Istorija duše Petra Lazića

Miris rata na Balkanu

Obraćanje naciji

Ko nije ubio Olivera Ivanovića

Top lista sunovrata

II - UMUKNI, POGUŠIĆEMO SE

Kako će pasti

Naprednjački pastuv

Biti Goran Vesić

Neša i tata

Beograd van sebe

Dugo putovanje u ćorsokak

Sudija Majić

Pismo iz Sopota

Prljavi Hari u Nišu

Smrad u Beogradu

Tenkovska stadionska groznica

Amfilohije i đavo

Đuka među hijenama

Nastrana strana fudbala

Nečastivi kod Svetog Save

Lomača, mine i smeće

Umukni, pogušićemo se

Ubijanje Vučića uživo

Poligraf za doktora Stefanovića

Razvojni put Č. Jovanovića

Zelena trava njihovog doma

Coraxov svet čuda i čudovišta

Završna svečanost

Doček

Slučaj inspektora Milenkovića

Krug pakla

III - GOSPODAR ZARAZE

Da umreš od smeha

Vrhovni jaše na čelu korone

Zadah tiranije

Beleške seoskog zatočenika

Spisak za beznađe i uživanje

Gospodar zaraze

Sabirni centar

Bolest u porodici

Državni udar

Leti Vulin, letu štuke, letu avijoni

Psi na krovu

Umreti od gladi

Intervju sa predsednikom SNS-a

Pismo plemenitog mučitelja

Naša deca i njegov sin

Ćutanje

Ni reči o izborima

Slom

Buđenje srpske opozicije

Štab za izbore i sahrane

Ana na mrtvoj straži

Hronika elitnog groblja

Marinika

Vođina zamisao igre

Ubijanje Vučića, još jednom

Zašto Srbija nema vladu

Enciklopedija mrtvih

Vidojković

Epidemija i tiranija

Smrt Familije

Useljenje

Vrhovni sa žicom

Salto crne dame

Fudbal i smrt

Doček Nove godine

Tri praseta u skupštini

IV - BALKANSKI TIGAR

Sarapini gosti

Profesor Mika

Podanici spomenika

Hapšenje među prijateljima

Kude je be taj Niš?

Potresno Đukino pismo

Estetika malja

Cepivo za vladara

U glavu, nego šta

Monizam ili diktatura

Bućka za Gangulu

Domaćinska stvar

Šta da uradiš sa 30 evra kad si mrtav

Mesar

Đoković na trežnjenju

Tajna zarđalih kašika

Budžav život

Šta je nama Mile Dodik

Teški Srbi

Ša je bilo, Gangula?

Šta to radiš kume?

Prokopavanje

Šaka zemlje

Balkanski tigar

Stvar nervoznog srca

Policijski udar

Trube i gusenice

Gašićeva Lubjanka

Vrhovni komandant konoplje

Za izdavača: Svetlana Lukić i Svetlana Vuković

Prelom: Tanja Valjarević

Dizajn korica: Slaviša Savić

Štampa: Standard 2

Beograd, 2021.

CIP - Каталогизација у публикацији
Народна библиотека Србије, Београд

32:929 Вучић А.(046)
323(497.11)”20”(046)

СТОЈАДИНОВИЋ, Љубодраг, 1947.
Oči slepog vođe / Ljubodrag Stojadinović. - Beograd :
Peščanik, 2021 (Beograd : Standard 2). - 349 str. ; 19 cm
Tiraž 300. - Str. 7: Uvodna beleška / Peščanik. - Str. 9-11:
Pogled iz ponora / Dejan Ilić.

ISBN 978-86-86391-35-3

а) Вучић, Александар (1970-) б) Србија – Политичке
прилике -- 21в

COBISS.SR-ID 51028233

Uvodna beleška

Prvi Ljubin tekst na sajtu Peščanika objavili smo 9. novembra 2016. pod naslovom „Plastični kult“. U sledećih 5 godina napisao ih je još 460. Poslednji tekst u ovoj knjizi, „Vrhovni komandant konoplje“, napisao je 5. oktobra 2021. Naslov knjige je izabrao autor, po naslovu svog ranog teksta iz aprila 2017.

Ovo je knjiga o Aleksandru Vučiću. Tokom njegove duge vladavine naši autori su se otimali, vapili „Nisam ja njegov biograf“ i prestajali da pišu. Ljuba se kretao u suprotnom smeru i umesto jednog tražio dva teksta nedeljno. On gazi po blatu Vučićevog režima, posmatra ga izbliza i izveštava o tome u direktnom prenosu. To je njegova misija.

Odlagali smo sklapanje ove knjige čekajući da prestane korona. U stvari smo čekali da padne Vučić, pa da imamo srećan kraj. Nismo dočekali ni jedno ni drugo, ali oboje će nestati, jednom u budućnosti. Vučić možda pre korone. A svi razlozi za to su već sada dostupni u ovoj knjizi.

oktobar 2021.

Dejan Ilić – Pogled iz ponora

Redovno i pažljivo čitam Stojadinovića na Peščaniku. U početku, kao kolegu na sajtu. S vremenom, formirao sam očekivanja: gledam vesti i pretpostavim – o tome bi Stojadinović trebalo da piše, to je tema za njega. Usudim se ponekad i da zamislim šta će tačno napisati. Čak mu, dogodi se i to, ukradem temu. Ali, najčešće, pošto događaj/temu prepoznam, uzdahnem s morbidnim olakšanjem: ne moram o tome, Stojadinović će. Dve slike, to jest dva čuvena motiva iz književnosti iskoristiću da objasnim otkuda to olakšanje po mnogo čemu istovetno osećanju velikog pritiska pod težinom nesnošljive ovdašnje stvarnosti. Reč je o jednom opšte poznatom (književnom) portretu i o jednako poznatom – nazovimo ga tako – aforizmu o ponoru.

***

Srbija nije na ivici ponora. Srbija je zakoračila iza ivice, pravo u ponor. Barem dva puta u protekle tri decenije: prvi put 1991, a drugi – 2012. Kako izgleda Srbija posle te 2012, dok pada u ambis? O tome piše Stojadinović. On ne analizira, iako njegovi tekstovi jesu i rezultat pažljive analize. On rečima slika Srbiju u grču, povišenim tonom i s prikladnim patosom. U vezi s tim i jedna ograda – kod Stojadinovića nema mnogo opštih planova i masovnih scena, iako uvek jeste reč o Srbiji i njenim žiteljima. (Ako dobro pamtim, bilo ih je pošto je izbila zaraza kada su penzioneri zatvarani po kućama i nedavno u vezi s trovanjem žitelja Beograda dimom s razgorele deponije.) On sliku Srbije uglavnom metonimijski posreduje portretima glavnih protagonista njenog pada: Vučića, Nikolića, Gašića, Vulina, Brnabić...

Reč je tu o upečatljivoj inverziji jedne čuvene priče. Oscar Wilde je svoj roman/sliku o Dorianu Grayu gradio na napetosti između onoga što se vidi i što ne odgovara istini, dakle prevarnog privida, s jedne strane, i onoga što se ne vidi, što stoji na portretu skrivenom od pogleda, a što verno i do tančina predstavlja moralnu gnusobu glavnog junaka, s druge strane. Kod Stojadinovića je obrnuto: odmah se i do kraja vidi sva moralna gnusoba njegovih modela. Pa napetost kod našeg pisca ne proizlazi iz kontrasta između lepog privida (koga nema) i ružne (moralne) istine, kao kod Wildea, nego iz činjenice da godinama trpimo likove izobličene od zla. Zašto ih trpimo, pita se Stojadinović: kako nas je do paralisanosti još jednom fasciniralo zlo?

Jedan drugi pisac pak, s one strane dobra i zla, opominje: „Ko se bori s nemanima, treba pripaziti da sam pritom ne postane neman. A kad dugo gledaš u bezdan, i bezdan se zagleda u tebe“. Ima li dakle razloga da brinemo za Stojadinovića zagledanog u ponor, kao što on brine za nas i gleda kako da nas odatle izvuče? U datom Nietzscheovom citatu, izgleda kao da se pozicija subjekta, onoga koji gleda dakle, udvaja: pored jednog posmatrača neočekivano se (iz bezdana, ili kao sami bezdan) pojavljuje drugi. To umnožavanje pozicija, kada govorimo o Stojadinovićevim tekstovima, proteže se i na čitaoca. Čitajući ih, čitalac kao da gleda u Stojadinovića koji gleda u ponor, pa tako onda i sam gleda u ponor iz koga ga opet gledaju i sami taj ponor (kako to kaže Nietzsche) ali i Stojadinović.

Šta čitalac vidi? I šta, s druge strane, vidi Stojadinović? Da li na čitaoca Stojadinović gleda jednako nemilosrdno kao što gleda i ka svojim modelima čije nam groteskne portrete neumorno iznosi? Pretvara li se tako nemilosrdni Stojadinović u odnosu prema čitaocu u onu neman iz citata nemačkog filozofa?

Ne umem da odgovorim na ova pitanja. Možda će čitalac za sebe poželeti da odgovori na njih dok čita tekstove sakupljene između ovih korica. Nešto drugo sam hteo da kažem time što sam ih postavio: čitati Stojadinovića nije nimalo naivno. I još: pored toga što nije naivno, na jedan poseban način je uzbudljivo. Dakle na način drugačiji nego kada čitamo dobru literaturu, iako Stojadinovićevi tekstovi jesu i to – dobra literatura. Takozvana lepa književnost barem na kratko izmešta nas iz stvarnosti, i to izmeštanje bude za čitaoca uzbudljivo na jedan bezbedan način. Čak i kada čita o Dorianu Grayu. Stojadinović nas pak zakucava u stvarnost. Zato nije naivno čitati ga. A uzbudljivo je jer čitati ga nije nimalo bezbedno, a ni bezbolno za čitaoca.

Vratimo se za kratko ponovo nemačkom piscu. Na više mesta on će u knjizi „S one strane dobra i zla“ iskoristiti reč bezdan. Na jednom mestu će reći da je bezdan ono što stoji iznad ili ispod svakog našeg – u tekstu stoji: filozofskog – mišljenja. Naše mišljenje ne reflektuje, ono je puka posledica onoga što jesmo i što uporno izmiče našem (inače slabom, nejakom, nemoćnom) mišljenju. Nema razloga da se ovde oko toga sporimo. Može se naravno i drugačije o tome (o mišljenju dakle) misliti. Važno je nešto drugo. Kada Nietzsche kaže: kada gledaš u bezdan i bezdan se zagleda u tebe, on nas u stvari opominje – zagledani u bezdan gledamo u sebe. To jest: mi smo ti koji nas posmatraju iz ponora. Vratimo se sada našem piscu: kada čitamo Stojadinovića zagledanog u ponor, iz tog ponora mašemo samima sebi.

To nam neprekidno saopštava Stojadinović. Ne piše on o „njima“. On piše o nama. Da nije nas takvih kakvi smo, hoće da kaže Stojadinović, ne bi bilo ni „njih“ takvih kakvi jesu. Ali nam on to najčešće ne govori izričito, kod njega to stoji implicitno. Jer, zapravo, nije nemilosrdan. Ja bih čak rekao da je nežan. Njemu je nas žao. Zato piše. (Barem se meni tako čini, a on će me, ako bude trebalo, već ispraviti.) I zato, baš kao u pomenutom romanu, sliku o nama samima on u stvari skriva iza nakaznih portreta glavnih protagonista srpskog pada. Ali, dok gledamo u njih – gledamo sebe. Tako ja čitam ovu knjigu. A čitalac – on će već naći svoj put kroz ove tekstove.

I

OPROŠTAJ VUČIĆA OD SEBE

Plastični kult

Premijer je (opet) napravio zanimljivu paralelu: između sebe i Josipa Broza. Projekciju svoje istorijske veličine zasnovao je na prividno merljivim rezultatima lične vladavine, pa je rekao da će uskoro u Srbiji biti napravljeno više puteva nego u Titovo vreme. Tako nekako.

I ranije je bilo sličnih upoređivanja inače neuporedivih dometa, jer su u pitanju različiti politički i geografski ambijenti. Stoga je premijerova metodologija netačna, mada bi motiv mogao da bude jasan: upoređivanje sa mitskom ličnošću, čovekom koji je i pored svih kontroverzi, misterija i grešaka – imao državničku harizmu, jak kult i javno izraženu masovnu ljubav. Šta je od Broza ostalo, koliko će biti korišćen, razvlačen u istorijskoj građi i biti junak ili žrtva raspada one zemlje, zavisi od aktuelnih političkih i vrednosnih sudova i tačke gledišta.

Ličnost aktuelnog premijera Srbije ipak nije pogodna za postament, ili nekritičko uzdizanje do obožavanja. Svoju političku karijeru on je gradio na više „kopernikanskih prevrata“, negirajući sebe u prethodnom vremenu, obrazlažući svaku svoju fazu kao renesansu posle grešnih padova i čudesnih uzdizanja. Sklon je da prizna svoja kapitalna posrtanja u „mladosti“, što može da bude dobro, ali nije dobro što on u sebi ranijem ne vidi ništa loše.

U javnom prostoru sve su češći stavovi da Aleksandar Vučić, imajući u vidu količinu moći koju je čudnim spletom nesrećnih okolnosti stekao i akumulirao, ume iskreno da pati zbog toga što nije voljen. Ili nije voljen onoliko koliko on i kolonija očaranih epigona oko njega smatra da zaslužuje. Zbog toga se iz podaničke analitičke grupacije i iz činovničko-kabinetske kaste sve češća čuje reč „mržnja“. Za karikaturistu Dušana Petričića rečeno je kako je on navodno prihvatljiv za vlast, iako „mrzi.“ Svaki kritički stav sa negativnom konotacijom proglašava se mržnjom, uz melodramatično poistovećivanje političke sudbine Aleksandra Vučića sa sudbinom Srbije.

Uz nastojanje da se Vučićev labavi, sporni i neutemeljeni, dakle neodrživi kult ipak nekako utvrdi, neizbežne su bar dve stvari: agitprop i bezbednosna paranoja.

Glasnogovornik sopstvenih uspeha je sam Vučić; njemu za agresivnu reklamu relativno prazne ambalaže i sumnjive robe nije potreban skoro niko. Kao i sve drugo, i svoju ličnu promociju kao neospornog simbola države on obavlja sam, verbalno nasilnim, narcističkim, hvalisavim, demagoškim i po pravilu neprijatnim javnim nastupima, koji označavaju hronični spor sa svima koji sumnjaju u bilo šta u šta je inače zdravo i neizbežno sumnjati.

Njegovi agitpropovski nastupi su uglavnom demodirani i zasnovani na realsocijalističkoj matrici, pa mogu da opsene konzumente bez dobrih senzora. U tome je on izvor i distributer informacije kojoj nije potrebna povratna veza, jer izvor i ne želi da je čuje. On je uveren da mu veruju svi koji su mu potrebni da bude tu gde jeste, za ostale ga nije briga. Njegova omiljena odbrana od kritičke javnosti upravo je kafansko-dokoličarska (a ne radoholičarska) sintagma: „Baš me briga!“

Između uverenja u neprikosnovenost svoje pozicije i razorne strepnje da se ona ne izgubi, granica je sasvim tanka. Što je moć veća, rastu i strahovi i oni se relativizuju ili otklanjaju napadima bezrazložne agresivnosti. Svaka vlast koja u sebi ima nijanse totalitarizma čezne za neprijateljima spolja i iznutra. Licitiranje o tome koji su od njih opasniji po državu (vlast) postaje dobar zanat za krizne analitičare, bezrezervno omamljene romantičnim likom vođe.

Naravno da ne možeš biti analitičar ako se prikloniš zavetrini vlasti koja ti nudi svoje medijske resurse. Pogotovo ako manjkaju znanje, obrazovanje, samopoštovanje i lični integritet. U odbrani premijera i države od udara, stranih ambasada, stranih i domaćih službi, angažovan je tim snova za istragu neprijatelja. Dirljivo je kako se ti ljudi servilno preporučuju vladaru, samo da bi bili primećeni, mada njihova podatnost ne dovodi ni do kakvih rezultata. Nemam dovoljno nerava da slušam njihove nesuvisle „analize“, ali iz sažetaka je jasno da nikada nisu potrefili suštinu stvari: a to je da ništa sa strane ili iznutra ne može da uzdrma premijera, osim njega samog. Ništa ne može da ugrozi izvršnu vlast, osim vlasti kao takve.

Naravno da su premijeru potrebni ljudi koji bi umeli da mu kažu da je izmaštana idila strašno daleko od sirotinjske Srbije, da se njegov odnos prema građanima više ne može trpeti, da nema medijskog linča premijera, kako tvrdi Vulin, već da postoji svakodnevni premijerov udar na um i spokoj građana, na njihov elementarni zdrav razum. Nekako sam uveren da i premijer sve to zna, ali iz razloga koji se mogu pojmiti ne želi da prihvati stvarnost, nego radije zamišljeni svet od koga on i njegovi pratioci imaju veću ili manju korist, zavisno od udaljenosti od kolena gazde.

I agitprop i paranoja, uz još neke podupirače neodrživog kulta, ipak nisu dovoljni za održavanje trenutnog stanja stvari, a ni za poimanje ovog dela istorije Srbije. Nisu dovoljni da bilo ko ili bilo šta od Vučića napravi harizmatičnog vođu, bez sve jačeg otpora građanske Srbije i slabljenja toliko željene ljubavi očarane svetine.

Suviše je slab materijal i suviše su smešni neimari ovog kulta da bi od svega, osim bljutave operetske priredbe, ispalo bilo šta ozbiljno. Ali to što je besmisleno ne mora da bude i bezopasno.

9.11.2016.

Paralelni svetovi

Dok sam pisao komentare za jedan dnevni list, svake godine sam pravio svoju listu događaja koji su obeležili godinu. Ništa nije bilo potrebno izmišljati niti senčiti literarnom fikcijom. Stvarnost je neverovatnija od svega što se može zamisliti. Probaću da nešto slično uradim za čitaoce Peščanika krećući se od desetog prema nultom mestu.

10. Beograd na vodi, večna tema, ma koliko se činilo da je zamisao izvan svake stvarnosti, nezavisno od toga što je i izvan zakona. Pre desetak dana premijer se popeo na deseti sprat neke betonske kaskade, kao romantični junak ničega, dok mu se vetar igrao nemirnom kosom. Prozvao je sve skeptike sa te visine i rekao da stoji na kuli, bar onoj koja će to postati. Fantazmagorični prizor morao je da ohrabri sve pesimiste: pogled odozgo bio je zastrašujući. Videlo se da je za projekat koji menja istoriju, geografiju i realnu politiku, a koji se zove Beograd na vodi, obezbeđena samo voda.

9. Izbori. Srpska politička konstanta, ako to već nije neprekidna predizborna kampanja. U Srbiji se pre izbora događa sve a posle njih ništa, sve dok ne počne priprema za nove. Četvorogodišnji mandat vlade ovde traje oko sto dana, što svedoči o relativnosti političkog vremena i prostora. Na ovogodišnjim izborima su još ubedljivije pobedili oni koji su to učinili na prethodnim, a učiniće i na idućim. Problem je u tome što se pobednicima u parlament provuklo i nešto opozicije, ali to je rešivo tako što opozicija ne dolazi do reči. Pošteno govoreći, šta će opoziciji reč?

8. Vaspitavanje medija. Sve redovne pres konferencije premijera dobile su u ovoj godini značaj vanrednog događaja. U svakom nastupu, premijer nas je uveravao da živimo u najboljem od svih paralelnih svetova. Svaki njegov nastup je bio antologijski, a već je osnovano udruženje prepadnutih novinara. Sve što je bilo od istorijskog značaja, predsednik vlade je saopštavao prvo novinarima, koje inače ne podnosi. Većinu istorijskih događaja većina je davno zaboravila, osim ocene sopstvenog naroda (građana) koje je na jednom susretu sa novinarima izrekao predsednik srpske vlade. A to je da su podanici lenji, neposlušni, pokvareni, skloni zabušavanju, probirači rada i da on kao takav svakako zaslužuje bolje građane. Pa dobro, život je, možda, pred nama. Da vidimo šta je moguće učiniti za onoga koji čini sve za nas. Popravićemo se, veruj nam!

7. Lalatović Nenad, fudbalski trener. Nekada fudbaler, prosečan trkač po balkanskim njivama na kojima se juri lopta. Uglavnom nezapažen. Ali… govoreći o teškom trenerskom hlebu i problemima u rukovođenju igračima i igrom, taj trudbenik reče otprilike i ovo: I ja bih voleo da svoj posao radim tako dobro kao Vučić. Da vodim klub kako on vodi državu. Svaka mu čast, reče taj trener, divim mu se kako on to radi. Dabogda vladao ovde pedeset godina.

Jezik pregrizao bre Lalatoviću!

6. Mile Dodik, mogao bi da bude i prvi na ovoj listi. Čovek je organizovao referendum bez značaja i ukazao na svoju nacionalnu atletsku disciplinu preskakanja Drine. Kad god zabrlja u Srpskoj, beži u Beograd. Najveći uspeh u karijeri – postao je predsednik sabora u Guči. Na jednom mitingu, uveren da je pobednik nekog političkog nadgornjavanja, otpevao je stari hit Mitra Mirića: „Ne može nam niko ništa, jači smo od sudbine!“ I tako pokazao da na političkoj estradi ipak postoji gori pevač od Ivice Dačića. Tramp ga je pozvao na predsedničku inauguraciju, ali mu Obama nije dao vizu.

5. Dnevnik uvreda sa Hrvatskom. Političkim garniturama tamo i ovamo nema opstanka ako se ne svađaju. Ustaše i srbočetnici su oživeli u glavama njihovih unuka, odurni folklor mračne prošlosti postao je tema godine. Više se ne postavlja pitanje ko je bolji, gori su i jedni i drugi. Posle povratka sa najnovije robijaške sesije, vojvoda Šešelj je ponudio erotske usluge hrvatskoj predsednici, a režimski tabloidi vode ratove i nadmeću se u mržnji. Povodom njih, Dačić je izrekao jednu od najvećih političkih mudrosti: „Ako nam od Hrvata zavisi ulazak u EU, koj’ će nam moj EU!“

Neko reče: i Srbima i Hrvatima je preko glave (ili nečeg drugog) i Srba i Hrvata.

4. Brat premijera Vučića. Zove se Andrej. U toku parade ponosa prebili su ga niški žandarmi zbog nasilničkog ponašanja i pitanja: „Znate li vi ko sam ja?“ Nisu znali. Premijerov brat mnogo voli premijera, a važi i obrnuto. Oni su jedan drugome jedina slabost, kaže ministar Nebojša Stefanović, objašnjavajući moguće motive za navodni pokušaj atentata na braću. Neki ozbiljni listovi probali su da obrazlože poziciju Andreja Vučića: kolika je, dakle, njegova moć? Možda najveća, tako da je na osnovu toga premijer drugi čovek u državi. Svejedno ko je veći i moćniji, bratska ljubav je nedeljiva, ali ima tu stvari koje braća dele.

3. Štrajk vojnika. To se dogodilo prvi put u istoriji srpske vojske. Štrajkači tvrde da nemaju dovoljno para da prežive i da su gladni. Pokušali su da im prilepe etiketu izdajnika, ali momci (i devojke) nisu odustali. Ne veruju vladi, ali ni ona njima. Ne veruju ni načelniku Generalštaba, generalu Dikoviću. On se setio kako da ih prepadne, pa je obećao da će poslati navijače na njih. Možda i najpoznatijeg navijača u Srbiji, žestokog momka sa Severa, koji trenutno predsedava vladom.

2. Kupovina „migova“. Boraveći u Moskvi, Vučić je dobio besplatne lovce za srpsko vojno vazduhoplovstvo, ali taj dar će skupo da nas košta. Da li su nam poklonjene olupine, za čije će oživljavanje biti potrebno skoro pola milijarde dolara? Ko bi ga znao! U Moskvi nije bio nijedan inženjer iz remontnog zavoda u Batajnici, nijedan komandant iz ovdašnjeg vazduhoplovstva, niti pilot. Funkcioner SNS-a, inače novinski komentator, reče da u ovu nabavku sumnjaju samo budale, amateri ili oni koji ne misle dobro zemlji. Bio sam u velikoj nedoumici gde da se denem između ove tri privlačne mogućnosti. No, ipak, i kad se kupuje polovni krš od auta, dođe majstor pa ga stavi na kanal. Dobili smo dakle mačku u džaku, eksponate za muzej, predložak za rimejk „Neke ptice nikada ne polete“.

1. Ja, predsednik. Gledali smo (kod Zorana Kesića) kako Tomislav Nikolić drži iznad glave neku toljagu, maše njome i đuska u ritmu egzotične muzike, valjda u Čadu, ili negde slično. Okolo njega, još neki ljudi u haljetcima, drže štapine i čine isto. Živ me sram izeo dok sam gledao te scene zaumnog predsedničkog plesa. No, dobro, uhvatio se u kolo pa igra, i to je državnički posao. Ali, ovih dana građanin Nikolić namerava da se izjasni o tome hoće li se kandidovati za novi sinekuristički mandat. Pre toga je rekao dve antologijske rečenice: „Kao predsednik nisam napravio nijednu grešku“. I još: „Ne vidim čoveka u Srbiji koji bi bio bolji predsednik od mene.“

Ako je ovo drugo tačno, bojim se da nama zaista nema spasa.

0 (nula). Politički analitičari. Ispod njih nema ničega.

29.12.2016.

Oči slepog vođe

Nema razloga za čuđenje: to što nam se događa smo mi. Jesmo li to zaslužili čekajući da košmar prestane spasonosnim buđenjem, a satane uteknu pred prvim petlovima? Ali, niti je bilo spasa, niti je nečastivi spreman da ustukne. Ma koliko nas to tištalo, taj još nema pred kim da se makne.

No ipak, izborni procenti su samo brojke, presudni glasovi su odraz sumnjive volje nastale na apsolutnom uzurpiranju javnog prostora. Demokratija se odvija na sasvim drugom nivou, odavno ne samo pred glasačkim kutijama, a mi ne slutimo gde i nije nas briga. Pitanje naše slobode da biramo razrešivo je, pre svega u rasuđivanju o tome kuda smo zapravo krenuli i koga sledimo?

Postoji li kategorija, objašnjiva samo u poimanju masovne pomame za prazninom, koja bi se mogla imenovati nacionalnim samopoštovanjem. Ili nekako slično. Jer, vođa je slepac, no to nije klimaks ovdašnje uzlazne agonije. Zlo, koje nije objašnjivo u ovoj rabljenoj satiričnoj paraboli, ne možemo mimoići bez poražavajuće samodefinicije stanja stvari: slepac, naime, vodi slepce, koji se doimaju sasvim ushićenima u svom ambijentu tmine.

Daleko sam od namere da se ovde bavim kreativnom doradom Radoja Domanovića, jer je on to već rekao vođen sopstvenim beznađem i depresijom. Ali političko slepilo, ma koliko bilo endemsko, poslednjih je meseci u Srbiji evoluiralo u model neobjašnjive ekstaze pred nečim što ne postoji.

Pomamu za vođom ovde valja pojmiti kao emotivni zanos dela izgladnelog puka pred objektivno priglupom političkom opsenom. Ništa što je „pobednik“ obećao nije ostvarivo, ali u tome je i suština totalitarnog agitpropa: ne brini za laži, one stižu kasnije. Svi koji su popadali kad su im se vratile bezočne (slepe) obmane, tvrdo su verovali da su izuzeti od sudbine svih šarlatana i vrdalama.

Nada u iskustvo da ništa ne traje večno ne može nam biti uteha, jer se naša večnost ubrzano troši. I to tako što (ovoga puta) trećinska većina Srbije velikodušno ustupa sudbinu svih nas u opasne ruke, kojima rukovodi još nepouzdanija glava.

Sklon sam da ne prihvatim definiciju stanja u javnom prostoru kao „medijski mrak“. To je verovatno vedrija vizija teškog apsolutističkog zagađenja. Tmina se ne odnosi samo na medije, jer je mrkli mrak naš prirodni ambijent. A iz njega je prirodno izgmizala besramna apologetska kolonija medija, koju neguje i gaji predmet njihovog divljenja lično.

Kako je taj sistem, inače zasnovan na nesolidnom gospodaru i sledbenicima od lošeg materijala, kako su dakle oni uspeli da zauzdaju sve vodeće medije i da ih upregnu u svoje karikaturalne taljige?

Kako je bilo moguće da grupa servilnih, neobrazovanih, komičnih analitičara i sličnih pajaca, danima zagađuje televizijska studija i čak bude ozbiljno shvaćena? I to kod publike koja je njihove nesuvisle misaone sekrete prihvatala kao nepobitnu istinu. Možda samo zbog toga što druge verzije nije ni bilo.

Ali, ako su najbliži epigoni vođe ljudi od trulog štofa, podatni mediji su morali da budu skrojeni od još goreg. Postavljani su urednici bez znanja i integriteta, nepismeni mediokriteti su pokušali da budu lideri javnog mnenja, a proizvodili su sebi slične. Takvi ne mogu da imaju stav, jer nemaju građu za tako nešto, ali imaju vođu, kao zamenu za zanatsku inferiornost i tegobnu ličnu nesolidnost. Vodeće novinarstvo pretvorilo se u odvratnu apologiju, javni servisi su isključili drugačije mišljenje kao jeres. Gledali smo samo jedno lice i pokazalo se da ono nije bilo svima podjednako odvratno. Pojavili su se ugledni podanici sinekuristi, koji su reveransom pred gospodarom overavali svoju ništavnost.

No, da li je gašenje bilo kakve nade bilo izborna neminovnost? Rekao bih da nije. Otvoreni mediji bili su uslov svih uslova da se krene bilo gde. Naravno, to je opšte mesto i poznata stvar, ali takmaci na izborima su opisano stanje razumeli kao okamenjenu moć, protiv koje ne umeju i ne mogu da se bore. Nesavršeni i ruševni sistem Vučićevog agitpropa ipak je funkcionisao savršeno. Misleći ljudi nisu verovali u bilo kakvu reanimaciju gebelsizma, a ona se ovde dogodila u svojoj divljoj verziji. Analiza poruka „pobednika“ pokazuje evoluciju prividno dobrih ideja do njihove nakazne suštine.

Agitprop vlasti je bio uspešan i zbog preventivne i brutalne indoktrinacije ciljne grupe. Suština poruke je bila: „Sve propada ako Vučić izgubi“. Istina je skoro potpuno obrnuta, ali oni koji su je znali nisu verovali sebi i svom glasu.

I sada je pred nama AV, predsednik vlade, predsednik države, šef svih tajnih službi, predsednik vladajuće stranke, većinski vlasnik medija, brat većinskog vlasnika Srbije.

Šta još nije? Slepi vođa koji veruje samo svojim očima, ovde može da bude šta god želi.

5.4.2017.

Dobri agent Gašić

Vučić voli nastrane paralele sa Brozom. Uveren je da prednjači u istorijskom nadgornjavanju sa mrtvim idolom, ignorišući jedva značajan izuzetak: Tita su ljudi voleli, iz razloga koji još nisu sasvim poznati, ili čak bez razloga. Emocije prema aktuelnoj verziji „harizmatičnog vođe“ dramatično su rascepljene, nešto između fanatizma i prezira. Ali novi predsednik naprosto nije čovek prema kome bilo kakav oblik masovnog iskazivanja ljubavi može biti racionalan.

Titov odnos sa tajnim službama uvek je bio u sferama apsolutističke misterije: on je želeo da zna sve ono što njegovi agenti i ne slute. Zato je i poslao u preranu penziju svog najodanijeg čuvara iz slavnih vremena. Ranković je pao jer je navodno prisluškivao šta maršal radi u spavaćoj sobi, čuju li se otud krici i šaputanja?

Kasnije je ispalo da je razlog za strmoglavi Lekin pad došao neposredno iz arhiva plemenskog atavizma: strah poglavice od konkurencije, inače večna strepnja nosilaca apsolutne vlasti, jača od predsmrtne jeze.

Ranković se nikada nije vratio, ali Bratislav Gašić jeste. Njegov privremeni pad izazvan mizoginim prostaštvom (Gašić je priznao da i ne zna šta je mizoginija), bio je samo prividno čistilište, i vladarska priprema za pokazivanje bandoglave samovolje u kadrovanju adutima iz provincijskog otpada.

Nekoliko preventivnih obrazloženja iz glave predsednika-premijera u najmanju ruku dolaze iz mahnite misaone sfere, koja je očito prilično načeta udarničkim raubovanjem. Na primer, da je Gašić „izdržao“ godinu i po dana bez visoke funkcije, i da je tako strpljiv i te kako potreban državi. Bata, po svojoj pržionici kafe zvani „Santos“, bio je očajno loš ministar odbrane, lični nosilac više skandala, zapamćen po bezdušnoj izjavi posle sedmostruke pogibije u padu vojnog helikoptera: „Mirno spavam, ponovo bih postupio na isti način“. Ali, prekjuče je ponovo rekao da je on takav potreban ovakvoj državi.

Bilo je tumačenja kako gospodin Santos nije poznat po višku inteligencije, ali je taj neskriveni deficit uspešno krpio ignorisanjem bilo kakvih etičkih kodeksa (nije znao ni šta to znači). Razvijao je pritvornost, ulagivačko pregalaštvo, onoliko lukavstva koliko mu je bilo potrebno za sigurno kretanje po mračnim lagumima srpske varijante biznisa.

Bilo je poznato da Vučić ponovo sprema Bati Gašiću neko važno mesto. Ali, za ovakvo postavljenje gospodar je morao da bude ili suviše odvažan ili suviše bahat. Ili jako uplašen zbog svoje osame na vrhu ničega. Gašić, naime, ni na kakvom položaju nije deo dobitne kombinacije. On u BIA donosi samo svoje skromne potencijale, koji su duboko ispod svakog proseka. Upornost u podizanju Gašića na visine, iako je on čovek od olova i sklon da (lako) potone, moglo bi da bude namerno pokazivanje Vučićevog političkog huliganstva: radim šta hoću, ne možete mi ništa. Ili pak iznenadne sklonosti ka naglom političkom kolapsu, jer Gaša je sudnja tegoba, nakovanj koji vuče prema mulju.

Ako očekuje da Santos pomogne u nalaženju tajnih mehanizama za čuvanje vlasti po svaku cenu, onda je AV sasvim u krivu. Najpre zbog toga što to nije moguće: pre bilo čije vlasti, služba čuva sebe. Baš nju briga i za Vučića i za Gašića, koji će unutar sistema biti strano i neželjeno deblo, omiljeni predmet podsmeha. Ako iko može da razbudi tajne strukture u interesu kulta, to nije Bata. Suviše je složen odnos moći i sterilnosti unutar BIA-e, da bi to bilo ko sa strane mogao da pojmi. Saznanje o tome šta je služba zaista ima jedino ona sama, ali tu informaciju čuva po svaku cenu.

Tajne službe su se nedavno ogledale u proizvodnji nejasne fikcije i javne paranoje: sprečile su šverc nepostojećeg oružja u Makedoniju i prebacivanje izmišljene naoružane formacije negde po raštrkanim bespućima večite balkanske krize. Pre toga su spasle Vučića i njegovu porodicu od atentata kod Jajinaca koga nije bilo i tako uvele sebe u oblast malignih laži i amaterskih fantazmagorija. Legenda o svemoći, inače operativno mlake službe, podgrevana je izmaštanim akcijama, koje su uvredljiv javni odraz mitomanskog režima, slika vlasti koja godinama opstaje na kulisama od šper ploče.

Sa svojim oskudnim dometima i čvrstim limitima, Gašić bi morao da takvu službu, predviđenu za „očuvanje države“, prilagodi posebnim potrebama i paničnim strahovima apsolutnog gazde. Koji ipak ne razume da ono što će možda pokušati Bata Santos ne može biti sprovedeno zbog tradicionalne sistemske greške, u ovom slučaju spasonosne: ma kakva bila, Služba ima ambiciju da kontroliše sve, a nju niko, ispoljavajući svoju orvelijansku ćud i u godinama svoje progresivne agonije.

U takvom konceptu, pokušaj brutalne privatizacije nečega što nije podložno nikakvoj razumnoj definiciji pre vodi rasulu nego bilo kakvoj varijanti pouzdanog apsolutizma. Vučićev izbor saradnika čak je negacija Staljinove vladarske dogme po kojoj „kadrovi rešavaju sve“. Naravno da ne rešavaju ništa ako im nije dato da bilo šta reše.

Vučićev personalni izbor je najgori mogući, Gašić je samo najnoviji (ponovljeni) kadrovski pobačaj. Režim u kome se pretendent na potpunu kontrolu svega oslanja na Vulina, Stefanovića, Vesića, Babića, Malog i dobrog agenta Gašića, opstaje na neobjašnjivim mračnim čarolijama koje mimo svake logike još nekako drže građevinu na trulim temeljima.

U tom opasnom bratstvu, Gašić je samo ruralni pustolov, nastao ni iz čega, i godinama je u dometu milosti lažljivog mesije. I možda je upravo njegova nova diletantska pozicija simbolička najava burnog stropoštavanja tragično omalanih kulisa, koje su jedino ovde predstavljene kao stvarnost.

Taj užasni strah od pada, to je vrhunska tajna vladara i njegove servilne posluge. Novi šef razvaljene verzije srpske Udbe neizbežno strepi da ga ponovo ne najure kao što već jednom jesu, i to je vodeća, sudbinska opsesija agenta Bratislava. Njegova briga nije država niti njen opstanak, ni vođa i njegova vlast, on uopšte nema ideju šta je sve to u stvari!

24.5.2017.

Oproštaj Vučića od sebe

Ne znamo, u stvari, gde to odlazi Vučić? Ritual njegovog oproštaja sa ministrima, novinarima i omiljenom televizijom ukazuje na fenomen koji nam je i te kako poznat: u vlasti i oko nje nisu čista posla, mada svaki novi dokaz te osnovane sumnje vodi u još dublju letargiju. Tja, šta se tu može! Ako na samom vrhu već ima zanimljivih kliničkih simptoma, naši laički sudovi su uglavnom bez značaja, iako za besprizornost vladara i njegove poslovne pratnje više nema razumnih limita.

Na tugaljivom „oproštaju“ od ministara, uz prazan govor i besmislena obećanja, Vučić je svojim poslušnim činovnicima podelio knjige iz svoje žanrovski apsolutno razuđene bibliotečke gomile. Zašto knjige, a ne po kilo rakije, na primer, koju bi iz svog kazandžijskog fundusa donirao odlazeći Nikolić? Brlja je, a ne knjiga simbol rodoljubne neoradikalne Srbije; zašto bi ovi ministri traćili vreme na čitanje bezveznog štiva po gazdinom izboru, kad im je dovoljna njegova posveta. Ali, čiča Tomina koliba je srušena, taj nesrećnik je od politike dobio čitav novi zagrobni život, obogatio se preko mere, stvorio od Dragice prvu damu i napunio joj fond, sazidao crkvu i vidi sebe na njenom duvaru. Tako je prepodobni Bata Gašić na ikoni osvanuo pored Sv. Jovana, a grešni rab Nikolić će tek biti omalan uz sveca Dimitrija. Šta ćeš više ako si postigao sve, a nisi bio ni za šta.

Zašto je ovo važno za Vučićev odlazak kojih stotinak metara uzbrdo, ako mu već ne adaptiraju mamutsku palatu bivšeg SIV-a? Novi predsednik svakako želi da se otrese svake veze sa Nikolićevom zlokobnom senkom, da zakopa ideju o tome ko mu je pravi „politički otac“, i da bude neko sasvim novi. Knjige u šake ministrima mogle bi da znače: niste ništa pročitali, počnite! Bilo šta od onoga što im je izabrao don, čiji je literarni ukus očito jako loš, a on ga je uz Tomu gradio, godinama sričući beskrajno prazne, uz to odvratne Šešeljeve kupusare.

Ili, smela ideja da je novi šef države možda bio predsednik vlade intelektualne Srbije: „Vidi, jebo te, pa ovi čak i čitaju…“ To bi bio taj jadni pokušaj ublažavanja podsmešljivog odnosa javnosti prema misaonim dometima nekih ikona iz ministarske grupe, čije je formalno obrazovanje bukvalno nedokazivo.

Ma kakvi oni bili, pokazalo se da ih AV prezire, kao i sve drugo i sve druge, ali ih visokom pokroviteljskom milošću drži na ponižavajućoj distanci, što ovu vrstu podanika uvek iznova dovodi do poda i blata, ali i očarava i ushićuje.

Tako se Vučić, uz apsolutno nepoznavanje svoje duboko rascepljene političke ličnosti, oprašta od sebe u Nemanjinoj, da bi došao sebi u Starom dvoru. Ritual je zapravo zastrašujući, jer je taj čovek opsednut idejom o svojoj nezamenljivosti, i o vremenu koje će ga beskonačno držati, makar u nakaznom statusu Dorijana Greja. Ministri su samo deca kojima je podelio pernice, bojice, plastelin, ordever, sokove, ćevapčiće i šarene slikovnice. Sve važno je radio i upropastio sam, i sada te siročiće ostavlja u traljama ali ne određuje naslednika.

Na putu prema svom novom obličju, gde će svakako želeti mnogo više časti nego što je već apsolvirao, Vučić danas prolazi ceremonijal ustoličenja, čiji je smisao pokazivanje moći i mudrosti. Ali, izgleda da ničega od toga nema i da je njegov put ka trijumfalnom krunisanju obavijen sumnjama, dimom i magluštinom. Jedna ruka na ustavu a druga na jevanđelju, zar to nije pokušaj zloupotrebe norme i tradicije? Ustav ni u času donošenja nije bio usklađen sa stvarnošću, a korišćenje jevanđelja je neukusan populistički eksperiment u konstruisanju nove nastrane mitologije.

Hoće li se Vučić, posle svetovne beatifikacije, pojaviti na stepeništu Skupštine, kao Sloba Milošević nekada? Bio je u društvu Mirjane Marković, srpske Ledi Magbet i svojih mladunčadi, ali je njegova slavljenička povorka bila zasuta starim cipelama. Za kakvim izrazom ljubavi novi predsednik žudi i da li će njegovi podanici umeti da mu je danas pokažu? Nebojša Stefanović je pozvao pristalice da dođu i ponesu svoje oduševljenje, a na društvenim mrežama ima mnogo poziva na protest „protiv krunisanja diktatora“. Da li je uz miting podrške moguć kontramiting osporavanja, uz bacanje starih novina ka vođi, na primer, ili će sve proteći u fanatičnom slavlju onog sloja sirotinje koja sebe smatra pobedničkom stranom.

Mislim da Vučić nije nimalo ravnodušan prema lažnim emocijama kojima ga obasipa posluga; njegov ga autizam dovodi do fantastičnih saznanja o tome šta je sve uradio i ko mora da mu se divi. Ali ga plaši svaka sumnja u njegovo veliko delo, svi upiti koji dolaze kao proizvod neverice, svi koji ga ne shvataju ozbiljno, svi koji ga se ne boje, sve što ne razume, sve što može da mu vrati uspomene na poniženja kojima je nekada bio izložen.

Strah koji mu oduzima razum dolazi od pomisli na pad. Tamo gde odlazi opraštajući se od sebe dosadašnjeg, vrhunac je onoga što je sanjao, klimaks moći koju nosi sa sobom kao rezultat rušilačke izvršne vlasti. Pokušaće da bude još jači, ali to više ne ume, probaće da izbegava svoje neurotične ispade, ali to više ne može, pokušaće da diže ugled državi koji je već oborio do poniženja, tvrdiće da se bori za građane, a sve je manje onih koji mu veruju. Vučić se tako oprostio od dela naših života, na koje je uticao razaranjem smisla bilo čega što je (smisao) imalo i pretvaranjem ideje o bilo kakvoj budućnosti u bljutavi estradni kič.

Na samom vrhu prividne apsolutne moći, koja je temelj od stakla za njegovu bezmernu sujetu, konačno će ostati sam sa svojim užasom od susreta sa ništavilom koje je sam stvorio. Mada je i ono oblikovalo njega, sastavljenog od neispitanog ljudskog materijala, koji nam je zapao sticajem nebrojenih i možda neobjašnjivih tragičnih okolnosti.

Ali, to nas ne amnestira od ovoga što sada jeste, jer ipak smo svi mi njegovi saučesnici. Bilo da smo opčinjeni tom strašnom prazninom bez dna, ili krotko pristajemo na njegove mahnite opite nad (još) živim društvom, bez odgovora i bez otpora.

31.5.2017.

Slučaj penzionera Nikolića

Sve je bilo moguće, osim da Toma Nikolić postane predsednik države! Ali njegov uspon nasuprot bilo kojem zakonu verovatnoće, nije nikakvo čudo u zemlji apsurda. On lično, deo je logike propadanja i revizije svih vrednosti, personalni simbol predugog trajanja srpskog košmara.

Te, 2012, kad se građanin Nikolić uselio u dvor na Andrićevom vencu, čuo sam, ili možda negde pročitao, skoro savršenu definiciju stanja stvari, maltene čitav njegov karijerni rodoslov: „Taj mora da je mnogo sposoban, čim je tako nesposoban dogurao tako daleko!“

Ali, da li ta neizbežna fizionomija, lice koje je više homo sapiens kod Coraxa nego u originalu – neosporan estetski i etički problem ovdašnje stvarnosti – da li je on zaista tako nesposoban kako ga opisuju? I to samo zbog njegove javne nepismenosti, otužnih lupetanja na zvaničnim mestima i karikaturalnog modela reprezentativnog statiranja?

Ako se može suditi po ličnom političkom embrionu, začetom u nastranom zanosu sa Šešeljem – a taj je fetus sada na vrhuncu svoje moći – onda bi relativno nejasna teorija o inferiornosti „Tome Grobara“ ostala samo mitsko nagađanje. Po elementarnim malograđanskim merama, TN je uspešan čovek: ima vrhunsku karijeru, bogat je, njegova inficirana politička ostavština realizuje se kao patološka vladajuća filozofija. Tako je Nikolić, onakav kakav jeste, ipak patrijarh pauperizovane i nesrećne Srbije, one zemlje koja sa istim ljudima koji su stigli iz praistorije pokušava da se udene u istoriju.

Nikolić nije bio predmet podsmeha samo onog dela društva koje sebe smatra intelektualnom javnošću. Potcenjivali su ga i oni koji nisu imali nikakvu cenu, a on ih je stvorio. Kad je na proslavi svog rođendana najavio da će se možda kandidovati na predsedničkim izborima, udarna „analitičarska“ posluga i drugi ponizni mentalni telohranitelji jedinog gospodara, provukli su svog tvorca kroz blato i najgoru pogan. A kad je odustao i Vučić ga amnestirao, kučićima je dat znak da zaćute. Toma je kao brutalno pogaženi tatko ipak uporno tražio da naplati svoja javna rugla i mučenička poniženja.

Bile su mu važne dve stvari: sinekura i Dragičin fond. Oko toga ko je sve trošio pare iz te tajne škrinje galamilo se samo dok je galama imala smisla. Sada više niko ne govori na koje je sitnice eks prva dama spiskala 500.000 evra. Šta zna domaćica šta je pola miliona kontinentalnih para? Uzela i potrošila, njen fond – njena stvar.

Kad je rešio Dragičinu kasu, TN je sabrao papire za penziju. Ali, i on zna da se od toga ne može živeti, pa je smislio savršenu korporativnu pogodnost: kancelariju za saradnju sa Rusijom i Kinom. U njoj će moći da zapošljava ljude, koji neće imati šta da rade, a to je idealan posao za sve njih.

Saradnja sa Rusijom je ostvarenje uzbudljivog greha, raspirivanje najintimnijih gorljivih emocija: istočna ljubav kao posao života, simbolički nastavak opskurne i neostvarene konfederacije SR Jugoslavije sa Rusijom i Belorusijom, koja još nije stavljena van snage. Toma je bio i ostao deo toga. Njegova ideja o saradnji sa Moskvom u suštini se nije promenila. Ponuda iz kmetovske rusofilske vizije i te kako važi: Srbija kao gubernija moćne sestre, ili majčice, kako vam drago. To je već javno rekao više puta, kancelarija je samo pitanje koncepta i uzbudljive fikcije njenog folklornog šefa. Putinov gubernator u Beogradu!

Priča o Kini je tek malo drugačija („Kolko ih ima, lebac te jebo!“), pa je u pokušaju da dovede „Žute ljude koji će da piju vodu sa Morave“, Nikolić naumio da se bavi njihovim kapitalnim investicijama. Ta logika kancelarijske kombinatorike, na primer o kineskom gigantu Ali Babi, krajnje je budalasta, jer Nikolića ama baš niko iz Pekinga i šire okoline ne uzima ozbiljno. Tamo ljudi dobro znaju da je onaj Bačević (valjda se tako preziva) Nikolićev prijatelj „po snajine linije“, idejni tvorac sumanutog prokopa kroz centralni Balkan. Sećate se kanala Beograd-Solun, kojim bi plovili i prekookeanski brodovi!

Ne verujem da će Nikolića bilo ko od „žutih“ udostojiti ozbiljnog razgovora. Sve će se odvijati u zatvorenom krugu tridesetorice nepotrebnih Tominih službenika. I tu je već čvorište čitave penzionerske bajke legendarnog mastera: kome je bila potrebna kancelarija, zašto je to birokratsko čudovište uopšte stavljeno u pogon? Zašto se Vučić odlučio za tako skup dar svom alavom radikalskom roditelju? Samo da bi ga namirio?

Ma ne, nipošto. Taj bi bio zadovoljan i daleko manjim ulaganjima u njegovu inspirativnu nepotrebnost. U pitanju je mnogo ozbiljnija stvar, razorni mehanizam koji radi dok ne pukne. A to je nasilničko pokazivanje grube sile i arogancije, nehaj za ljudsku meru i logiku opstanka. Nikoliću je dato da formira hedonističku trupu, sastavljenu od trutova koji će se razdragano baviti besmislenim idejama. Šta Nikolić zna i može u nasrtljivom pokušaju da lično sarađuje sa voljenim velikim silama? Na oba pitanja odgovor bi morao da bude: baš ništa!

Pa šta onda tamo radi? Naravno, ništa! Ništa ga je tamo i dovelo, šta osim toga da radi?

To „ništa“ jedina je valjana odrednica njegove duge karijere, koja ga je vodila putevim užasne praznine, da bi konačno bio bogato nagrađen poslom koji inače ne postoji.

5.7.2017.

Paradigma Vulin

Rizikujem da tekstom o Vulinu narušim naš sistem odbrane, ili da se (koliko treba) bavim stereotipima, ili da ih, može biti, dovedem pod sumnju. Od časa kad je postavljen za ministra odbrane i vojske, taj čovek, nesumnjivo mračne biografije, postao je medijska zvezda. Tačnije, crna rupa oktroisanog medijskog prostora, predmet i fenomen brojnih javnih sudova o tome šta i ko je, zapravo on, i kako baš nama da se potrefi?

Lično, naravno, nemam ništa protiv Aleksandra Vulina, čak sam ga upoznao 96. godine. Sedeo je u julovskoj sobi na nekom spratu zgrade CK (sada „Ušće“), a ja sam pokušavao da razgovaram sa njim za potrebe jednog dnevnog lista. Tema je bio JUL, šta to u stvari znači, šta je levica pred kraj veka. Ni danas ne mogu da se setim niti jedne njegove rečenice koja je imala smisla. Bile su to nadrealne, apsurdne, i sasvim uzaludne leksičke konstrukcije, misaoni kapital marksiste sa večernjeg kursa i estradnog revolucionara, koji se potpuno ishabao pre svoje tridesete i pokušavao da obrazloži svoju zastrašujuću utopiju. Na čelu sa drugaricom Mirom, naravno. Ona je bila samo njegov guru, a sada je sebi stekao vođu za sva vremena, kroz život i smrt.

Kako je od dugokosog fanatika i vilenjaka nastao čovek za sve potrebe, zašto je iz svoje opskurne nadrikomunističke larve evoluirao pred nama u agresivnog lakeja svog nestabilnog gazde? Ali, nije to ono najmračnije, nezavisno od njegove urođene, ali i raskošno nadgrađivane podaničke strukture. U svom poimanju vlasti i dodeljene funkcije, vrhunac sistemskog sloma može se naslutiti kad Vulin i njegova mentalna familija krenu korak dalje od nepodnošljive arome uvlakačke speleologije, pa pokušaju još dublji prodor objavljujući svoje nastrane, i po pravilu slaboumne ideje.

Kao ministar za rad i socijalnu politiku, taj čovek, očito nesposoban za bilo koju javnu funkciju, uvek je bio na strani svakog socijalnog pogroma, trudeći se da iscedi rešenje koje će razgaliti sam vrh pogane piramide vlasti. Na primer, da kao okoreli neradnik obaveže korisnike socijalne pomoći da istu pomoć zarade na državnom kuluku, držeći se odnekud poznate izreke da prisilni rad čini slobodnim, posebno one bez posla.

Vulinovi podvizi se ne mogu ni nabrojati, on je uvek bio onaj prvi petao-lažov, koji je oglašavao svaku čarku sa susedima, koristeći vokabular Andreja Višinskog, pokušavajući da tako javno obnovi samoljubivu i arhaičnu hipotezu vladara i vlasti: neprijatelj nikada ne spava, kao što nikada ne spava ni predsednik Srbije.

Vulina je upravo njegova nejasna mentalna hiperaktivnost kandidovala za ministra odbrane. Vučiću je bio potreban relativno ludi klovn koji je u stanju da svaki slom proglasi za podvig, i da u to poveruje. Nije bilo pogodnijeg od dustabanlije sa kokošjim prsima, ili agresivnog pacifiste koji se pred vojnom komisijom pravio malo više tupav nego što jeste, pa bio preveden u julovsku rezervu. Čovek koji nije video prst ispred nosa, odjednom ima viziju!

Ali, čudaci ovde i te kako postoje, inače ne bi taj izrastao u etalon patriotizma. On koji je izložen opštem podsmehu i varoškoj zajebanciji, pretpostavljen je ubogom generalitetu, koji kolektivno prećutkuje svoju sramotu. Sumorno je gledati Dikovića kako se koči, prsi i saginje pred ministarskom kreaturom, poništavajući tako svaku vrstu vojničkog ponosa i valjda časti, ako se to još tako zove. Idi bre čoveče u penziju, zar te nije sram od familije?

Vulinov rimejk genijalne ideje o naoružanom narodu (žene, deca i starci), samo je istrgnuto parče iz njegovog razumom nesputanog promišljanja o stvarima odbrane zemlje. Naravno da on o tome nema pojma, ali postavili su ga, i on se bavi obukom, kao što bi suvereno rezao skalpelom i operisao pacijente da ga je Vučić odredio za ministra zdravlja. Polako, ni to nije isključeno.

No nije problem samo u tome što je vojnički i etički rezistentni Luciferov seiz pokušao da pogura temeljito razoreni sistem odbrane ka još većem sunovratu. Niti što je zarad svoje militarne muškosti koja je pod teškom sumnjom, navukao na sebe crnu uniformu, pokušavajući tako da maskira kompleksnu funkcionersku invalidnost i pokaže snagu kostima kao oklop za svoju nemoć. Niti je to samo distribucija ideja koje su neostvarive kao i on sam.

Ovo je ipak fenomen koji široko i visoko nadilazi sferu odbrane i poniženu vojsku kao takvu, jer Vulin, njim samim, postaje lozinka čitavog sistema vlasti. On je metafora razaranja društva u samoj njegovoj biti, uspostavljanja logike mahnite samovolje svuda tamo gde se interesnoj kliki to prohte. Zato se, povodom njegovih učestalih i po život opasnih budalaština niko nije oglasio: ni premijerka kojoj ministri bar formalno polažu račune, ni predsednik, kome je svejedno, ili čak uživa u personalnoj menažeriji koju je lično selektirao.

Vulin tako postaje prvi vojnik vlasti, jedan od nesmenjivih junaka slavnog juriša ka istorijskoj slavi, postojaniji od Gašića i Malog. Jer on je predsednikov doktor Džekil ili mister Hajd, kako kad i kako za koga, i u tim ulogama zamenjuje se samo sa njim. Vulin je neizbežna supstanca za eruptivni predsednikov paroksizam, pa su njegove (Vulinove) militarne ekspresije samo dimni signal za nesmetanu distribuciju razornog ludila.

Ni to, naravno, još nije ono najgore. Moguće je da se na sve ove kreature i njihova bezobzirna iživljavanja navikavamo kao na svako zlo kome se ne vidi konac, strepeći da život valjda ionako više ne može da bude drugačiji. Da li može? Sve veći broj rezigniranih i polumrtvih ljudi pristaje na sve. Baš na sve!

10.8.2017.

Biti Ivica Dačić

Gledao sam, po ko zna koji put, kratku istoriju putovanja srpske vlade od Beograda ka Nišu. Usred autobusa, koji se kreće u nadrealnom svetu i vremenu, razdrljeni i oznojeni Ivica Dačić drži u šaci mikrofon veliki kao toljaga. Okolo njega saputnici iz vlade, ali i muzička banda sa žičanim i duvačkim spravama.

Ozbiljan put i važni putnici sa istančanim muzičkim ukusom sede ozareni svojim važnim postojanjem i istom takvom misijom. Autobus u kome je sva izvršna vlast, pretvoren je u jeftini jureći bircuz, a ministar koji tamo peva, izvlači iz svog tenorčića skoro kastratske visine: „Ne može nam niko ništa, jači smo od sudbine…“

Morao bi Dačić da bude „nešto drugo“ od onoga koji mu je udelio kontrolisanu dozu moći. Ali, on to naravno ne može, mada izgleda kao da želi. Ono što mu je uskraćeno u ozbiljnoj varijanti jezive srpske javne vlasti, on pokušava da ostvari kao ugledna zamlata u putujućem cirkusu, čineći čitav taj kabare još užasnijim. On je njegova Lajza Mineli, nedostaju samo još minhenske pivnice.

Zbog čega je onda Ivica Dačić postao tako neizbežan, uprkos muljevitoj biografiji, koja ga je onoliko puta vukla ka dnu? Mnogi misle da mu se politička inteligencija ne može osporiti; ali, šta je uopšte to? Sposobnost preživljavanja u kaljuzi, ili ponižavajuća mimikrija: pred Slobom, Tadićem i Vučićem. Za njega je bila važnija sklonost odricanja od mesije, nego priklanjanje novom: i Miloševića i Tadića je, skoro bez emocija napustio posthumno. Prvog posle fizičke, a drugog posle političke smrti. I tu je za njega sve logično, posle dobrog raskida zdravo je naći novi hram za molitvu, otići u krčmu, popiti nešto i zapevati turbo. Makar to bio taj jedan dan života. Ne traje se večno, osim ako nije u pitanju Dačić.

Danas je on prvi zabavljač Vučićeve pozorišne trupe, mada se predsednik nikada ne smeje. Nema duha, a i inače mu nikada ništa nije smešno. Uveren je da mu smisao za humor nije potreban, suvišno svojstvo u ozbiljnim vremenima za čoveka koji emituje mrak. Sirovi i patetični cinizam je sasvim dobra platforma za njegove ekspresije o poimanju sveta.

Svoj svet Dačić vidi iz pozicije teškom mukom zasluženog hedonizma. Za šta se inače borio, zašto je bio student generacije na FPN-u, zašto je godinama nosio Slobinu frizuru na svojoj tikvi, zašto se mešao sa najvažnijima, ali i sa najgorima? Uvek je u isto vreme bio i na vrhu i na dnu, jer sve je to ovde na istom mestu. Njegova konstitucija mekušca oslobođenog od fiskulture plod je uživanja, mada ipak drži do svog fizičkog habitusa. Nekoliko puta je istrpeo naporne i neprijatne kure za skidanje sala. Nije vredelo, sada je konačno zadovoljan izgledom oblapornog rimskog patricija, kome je možda dato da govori šta mu se prohte, ali ga mrzi da se kreće.

Da bi opstao tamo gde želi da bude, morao je da postane otežala Vučićeva lutka o koncu, i njegov glas iz trbuha. Znači li to da Ivica Dačić, predlažući „razgraničenje“ sa Albancima, iznosi, u stvari, neostvarivu Vučićevu marginalnu varijantu? Naravno da znači, mada je ID, kao nosilac teškog krsta, to prihvatio kao svoje, i opire se svima koji sumnjaju u racionalnost te ideje-utopije.

A ona (ideja) proizvod je lutanja po mraku, i straha od stvarnosti, koju su kreirali oni koji je danas ne priznaju. Nije moguć atoski model manastirskog razgraničenja, jer bi i za Albance i za zapad to bilo relativizovanje početne platforme, kao što nije moguća ni zajednica srpskih opština na jugu, a pogotovo finansijska naknada za uzurpiranu imovinu. Inače ne bi bilo uzurpiranja.

Moguć je još rat, koji Srbija ne može da dobije, i ta Dačićeva antiteza je sofistički pristup političkoj nemoći vladajuće oligarhije. Naravno da je rat uvek moguć ali izlaz iz njega nije. Gubitak Kosova je upravo proizvod rata u kome je Dačić bio portparol počivšeg vođe i civilnog komandanta poražene strane.

Problem je još što ID nikada nije ozbiljno shvaćen kao ministar spoljnih dela, nešto zbog izrazito nediplomatskih manira, uglavnom zbog žustre mešavine politike i estrade sa zanatom. Dačić, naprosto, ne ume da razlikuje munjevitu dinamiku dnevne politike i tešku muku u borbi sa praznom logorejom i bezveznim brbljanjem. Diplomatija i jeste držanje najsočnijih replika pod kontrolom pameti i jezika.

Nije verovatno da je Dačićevu ne baš originalnu ideju o kompleksnom etničkom razdvajanju bilo ko ozbiljno shvatio: ni u Srbiji, ni na Kosovu. Ni u Albaniji, ni na Istoku, ni na Zapadu. Ni na Andrićevom vencu. Posebno ne smatra bitnim njegov predlog onaj koji ga je podstakao da već danima obrazlaže ono što inače nije objašnjivo na taj način. I sinteza Vučićevog unutrašnjeg dijaloga o Kosovu, ako je ikada bude saopštio, biće samo integralni deo njegovog kukavičkog alibija.

Zbog svega toga je teško, skoro i nemoguće biti Ivica Dačić. Ali on opstaje i zbog toga jer sudnjim mukama retušira hipoteke iz vrludave političke prošlosti, pri čemu su afere zvane banana ili koferče, samo lozinka za razumevanje njegovih neostvarenih padova. Tako se može i pojmiti pristajanje da bude voajerska zvezda rijaliti programa, ili solista – udvorica na nezaboravnoj inauguraciji Vučića u ovo što je danas.

Još kao premijer gostovao je u emisiji „Nemoguća misija“ (2013), uveren da će govoriti o nasušnim poslovima izvršne vlasti. Preko puta njega je sedela voditeljka bez donjeg veša, i tek je tada, zureći očarano u delikatno mesto, Dačić shvatio uzvišenu suštinu svog zanata. To bi bilo to, u šta drugo čovek da gleda?

Sebe je proizveo u hibridnog činovnika vlasti, koji sprovodi šizofrenu politiku koliko ume, ali je i svirač na verglu, zabavljač malograđanske političke aristokratije, pevač hitova i narator dosadnih viceva. Ima svoj spisak numera za svaku priliku, ali najradije peva ove: Čoban tera ovčice, Kad zamirišu jorgovani, Oj oraje, oraje, ustaj mala zora je. I naravno, Miljacku. Ili šta mu dođe kad ga uhvate zanos i strah.

A na inauguraciji je oteo mikrofon službenim muzikantima, i odjodlovao čuveni hit „O sole mio“, posvećen živoj statui slavlja. Pesma suncu, pesma nad pesmama kojom većina naroda, pomoću Ivice i njegovog zanosnog glasa, iskazuje svoja osećanja ljubavi, ponosa i užasa.

16.8.2017.

Zvezdana prašina

Danas nam sportski junaci prividno zamenjuju sve ono što nemamo: uspeh, slavu, novac, lepotu, mnogima i mladost. Njihovi uspesi mogli bi da budu melem za naše stalne poraze, ali sve to oko njih traje samo jedan dan. U nečemu su naši košarkaši u Istanbulu, na primer, svoje razumevanje igre doveli do savršenstva, a to je radost borbe. Njihov učitelj, Aleksandar Đorđević, jeste prauzor vrhunske sportske inteligencije, i nadmoćnog uma uopšte. Njegova je kreativnost naprosto očarala sve one koji umeju da misle.

I na ovom mestu bi priča o sportskim pobednicima mogla da prestane, bar kao čista hronika igre na borilištu. Neki listovi kažu da je selektor Đorđević izbegao da se pozdravi sa premijerkom posle dodele medalja. Ne verujem u to, nisam primetio da se Đorđević ikada bavio stvarima prljave srpske politike, niti je mario za proroke. Uvek je samo radio svoj posao.

Recidivi sportske slave, koja je kratka i sumnjiva kao i sve drugo, i te kako se tiču jezive srpske političke estrade, a i ljudi koji sebe vide kao elitu. Krem sastavljen od jadnih fizionomija rado vidi sebe delom srpske pobedničke slave. Makar u sportu, ako u običnom životu vlada pustinjska oluja bez konca. Ta po svemu nastrana simbioza između „sportskih radnika“ i političkih dilbera slabijih mogućnosti rasuđivanja, usklađena je sa korporativnim spojem političkog i realnog podzemlja. Kraće rečeno, u sportu, posebno u fudbalskoj verziji loptanja, vrte se gomile smrdljivih para, ako novac uopšte ima neprijatnu aromu.

Ali, tu je i čitav inventar odvratnih udvarača-„sportskih radnika“ ovdašnjem vrhovniku. Oni mu javno nude nastranu podaničku ljubav za bilo kakav ustupak ili nameštenje. Jedan je loš trener pohvalio Vučića kao genija modernog čovečanstva i video ga kao srpskog mesiju u narednih pola veka. I odmah su mu udesili da bude selektor mlade fudbalske selekcije. Naravno da je on upropastio i više nego što se moglo. Direktor Zvezde je ponizno pohvalio AV, kao presudnog driblera, fudbalskog maga, najzaslužnijeg za pobedu nad Krasnodarom. To nisu bili samo sportski panegirici, jer ne bi imali smisla. AV izgleda kao suklata oslobođena fiskulture, i njegov se fizikus ne može uvezati sa bilo kojom sokolskom veštinom. U opticaju je retorika opstanka tih trudbenika po svaku cenu, model ispiranja mračnih mrlja iz šarene biografije. Ili, jednostavno, prljavo ulagivanje kao takvo, negacija ličnog ponosa, koji je inače davno nestao u drilu samoponižavanja.

U košarci i odbojci, pa i u vaterpolu bi sve moralo da bude drugačije. Treneri i igrači u tim igrama su ljudi višeg sportskog reda, čija je etika brušena na čestitoj sportskoj borbi, nezamislivoj bez rabljenja kvalitetnog uma. Sale Đorđević ne mora da piše pohvale bilo kome od beznačajnih funkcionera da bi bio postavljen ili opstao. Ne zavisi od političke volje nevoljnika; on je veliki šampion i ličnost krupnog formata. Da li na tom nivou njegova nevolja prestaje? Ne prestaje! Ono jest, ne mogu mu ništa, ali svako od onih koji sebe vide na beloj osedlanoj bedeviji u istorijskom poduhvatu, želi za sebe šampionsku pozlatu i zvezdanu prašinu.

Čime su to ti ljudi zaslužili? Ničim, jamačno, jer svoj posao rade na nivou zemalja gde se najgore živi. A mnogi naši sportisti su šampioni i valja se uhvatiti za njihove podvige. Prvo kreću čestitke, ispisane kratkom pameću sekretara ili šefova kabineta. U njima se otprilike kaže da su sportisti „osvetlali obraz“ naciji, koji je (obraz) valjda dotle bio u pomrčini, pa se svi mi, na čelu sa predsednikom koji prednjači u zanosu, ponosimo njihovim uspehom i našim svetlećim licima. Na kraju dolazi epilog, kao silovit poen, u kome se kaže da su oni (šampioni) pokazali „kako se brane boje svoje zemlje“.

Potpisnik čestitke i ne krije kako smatra da je zaslužan za taj uspeh, jer da njega nije bilo ko zna da li bi država možda propala sa svim svojim bojama. I on svojom polupismenom porukom poravnava sebe sa asovima. U stvari, velikodušno im dopušta da se oni u tom uspehu poravnaju sa njim.

Nije to naravno kraj naprezanjima sportskih junaka. Sledi prijem, gde uštogljeni vrhovnik, u muci sa elementarnim sportskim jezikom, prevodi njihove velike uspehe na svoju ubogu logiku, i ushićenje sobom obrazlaže neveštom simbolikom i leksičkom trapavošću: „Još jedan veliki uspeh naše zemlje, dokaz da možemo rame uz rame sa najvećima!“ To su već kulise sačinjene od laži i zavodljivih iluzija, agitprop koji se bez smisla okončava sam u sebi.

Nije AV sve to izmislio; kad je Novak Đoković osvojio svoj prvi pehar u Vimbldonu, jedva je uspeo da se presvuče od nesnosnih tadića i jeremića, koji su zvirili i avetali po njegovom apartmanu, bez objašnjenja šta tu uopšte traže.

Ne verujem da su sportisti srećni na tim prijemima; tu se ne prepoznaju radost i elan, očito je da otaljavaju neprijatnu obavezu posipanja zlatne prašine po tikvi nadobudnog cezara. Ali, kao da su dužni da mu svesrdno zahvale za pehare i medalje koje su osvojili, jer je on svakako uveren da je zaslužniji od njih.

Verujem u sasvim drugi oblik, inače nepodnošljivog odnosa funkcionera prema sportskim uspesima. Kad se u zemlju vrate šampioni, predsednik je taj koji bi morao da moli za prijem kod njih. Pa ako im se već pre toga nije smučio, ako ne bude preterano dosadan, ako ne govori budalaštine i obeća da će se zadržati kratko – neka ga prime.

Sale Đorđević je čovek koji ne mora nikome da se klanja i zahvaljuje za sve ono veliko što je uradio. Ni vladi, ni predsedniku. Ni sebi, suviše je skroman za to. Red je da ga zamole da ih udostoji pažnje kad se odmori i vidi se sa ljudima koji su mu mnogo važniji od njih. Tako bih mogao da razumem okolnost da se možda nije rukovao sa premijerkom, ali je prisno i pokroviteljski zagrlio. Zvezdana prašina je tako pala, ne na prvog ministra u vladi – koga je uostalom briga za to – nego na ženu koja možda voli košarku.

19.9.2017.

Tamna je noć u javnom servisu

Ko nas tera da gledamo televiziju? Zapravo niko, to je dnevna inercija, neka vrsta ličnog, nervoznog imperativa koji nas drži u stalnoj i neobjašnjivoj napetosti: da otmemo daljinski upravljač od ukućana koji bi da gledaju nešto još besmislenije no što smo mi naumili.

Šta smo mi, dođavola, naumili? Da uvežbavamo socijalno držanje u višim sferama mazohizma, ili postepeno i neuspešno razlučujemo šta je to medijska svetlost a šta tmina, i to iz mrklog mraka. Jer se tako bolje razaznaje ono što inače nije moguće dokučiti: je li Makluan bio u pravu kad je govorio o globalnom selu koje tvori televizija, tvrdeći pouzdano da smo mi (konzumenti) potreba te pošasti a ne ona naša.

I da li je taj čovek naslućivao kako će to postati medij nepismenih za nepismene, začarana klaustrofobična kutija u kojoj se mogu videti Milomir Marić, Sarapa i Dea, Dragomir Anđelković, Branko Radun, Lazanski, Macura i druge prikaze, a naročito i posebno Krle. Nebojša Krstić, crna rupa jutarnjeg programa državne televizije.

Ideja o nacionalnoj tuposti koju bi proizvodile televizije nije sasvim nova, ali je u nas dovedena do jama sa otpadom, a dno se ne može videti niti dosegnuti. Prvo je izgrađena haotična verzija operetskog političkog totalitarizma, politika kao kreacija elitnog prostaštva i praznine, polje za silovitu ekspresiju jedne volje i njenu evoluciju u samovolju. Iza toga je glupost postala prirodna, a njena slika temeljna nacionalna stvar: opšti televizijski rijaliti, sa sirovinama, benama, secikesama i razbojnicima, seksualnim nastranicima i uglednim mitomanima – samo je ovlašna refleksija dnevne i generalne politike.

Kad se ovde ovlaš popisane kategorije TV zvezda izjasne i pokažu se u onome što najbolje znaju, dolaze dvorske analitičke lude, šnajderi i kovači koji pokušavaju da naprave šljašteću auru oko nesolidne glave svoga gospodara i utuve sjebanoj naciji da takvoga ovde još nije bilo.

Konačno se prikazuje i ON lično, narogušen, nervozan, nesiguran i prepadnut, svadljiv i neprijatan, ciničan i neprivlačan, pa pokušava da ohološću dodatno zamrači sve navedene odlike, te bude veća zvezda od svih nastranih junaka, koje je Marić, na primer, dok gazda drži čas, ipak sklonio u poseban tor.

Ali, dobro, neka to bude Marićev danonoćni šou, gde pripada i predsednik sa familijom. Sa svojom usiljenom i sladunjavom lukavošću, pokazujući postojanost plastelina, Milomir je stekao poštovanje onog polusveta koji sva rešenja vidi u ezoteriji, zaverama, tajnim oružjima i borbi za Srbiju kroz ljubav prema čoveku koji sebe poistovećuje sa njom.

Onomad je Vladimir Vuletić, inače predsednik Upravnog odbora nečega što sebe naziva javnim servisom, neuko ili namerno doveo pod sumnju samu vrednost medijskih sloboda. Pokušao je da kaže kako je sve to u neku ruku mit, da su sve takve slobode uslovljene drugim oblicima javnog izraza. I da bi nekakva paralelna analiza pokazala da mi u tom smislu nismo iza nekih društava koja se čine naprednijim od nas. Naprotiv, ispred njih smo, kao da hoće da kaže profesor, koji se još u maju, jednim opskurnim i ne preterano učenim tekstom o slobodama javnog govora, beše razišao sa svojim studentima. I naravno, još se nije sastavio, niti će.

Tako je Vuletić, hoteći da bude zapažen u visovima koji mu mogu održati sinekuru, zapostavio svoju akademsku nezavisnost, rizikujući javno pokazivanje osnovnih neznanja iz medijske sfere, ali i povodom globalnih principa o ljudskim pravima i slobodama.

Od nedavno mu se u Upravnom odboru pridružio i Nebojša Krstić, sasvim osobena pojava u svetu bestidnog ulagivanja Aleksandru Vučiću, sklon da bez oklevanja opravda svaku njegovu laž ili glupost. Krstić je, da ne zaboravimo, deo onog Tadićevog tima koji je sa pljuckališta na dorćolskoj obali Dunava krenuo u pohod na vlast. Tu su valjda, pored Borisa i Krleta, bili Šaper i nekakav Tucko. Tako je govorio Tadić.

Krle je u doba Tadića bio zadužen za „hoblovanje“ njegovog lika i sputavanje priglupog narcisizma. Nije uspeo ni u čemu, no Tadić nije propao zbog Krstića, nego zbog kapitalne političke nesposobnosti i ilegalne podele vlasti sa pokojnim Mikijem Rakićem.

Uprkos očitom manjku stvaralačkog uma, Krstić je svoje pozicije izgradio posebnim veštinama lascivnog udvaranja, pristajanja na sve i bezrezervnog poništavanja svega što jeste bio, kako bi postao nešto još gore.

Zašto je za „javni servis“ važan upravo on, čija je servilnost ipak u neskladu sa sinekurom koju je dobio? Krstić svim svojim mediokritetskim snagama razbija iluziju o državnoj televiziji kao vlasništvu građana Srbije. Bar jednom u deset dana on je gost jutarnjeg programa, nakolmovan, nauljen, sa stavom podatnog političkog podanika, spremnog da se preda i izmiri sa svojim emocijama. Dolazi da objasni šta nam se događa i doda još malo maltera i farbe za doterivanje lika njegovog najnovijeg gazde.

Već godinama (od gostovanja Srđana Škora) se nije dogodilo da bilo ko, makar slučajno, makar za beznačajnu stvar, ovlašno, ljubazno, bez gorčine, čak uz dobre namere bilo šta zameri Vučiću. Ne znam, možda je u pitanju običan profesionalni kukavičluk ili pak uređivačka politika „javnog servisa“ (televizija, Radio Beograd je nešto sasvim drugo), koja dolazi iz poimanja Vladimira Vuletića: nema slobode medija, to je samo mit, vid manipulacije, dimna zavesa za ogoljenu političku borbu.

Možda je i zbog tako besmislenih, teorijski dubioznih i medijski neukih stavova servis „političku borbu“ razumeo samo kao ličnu manijačku zabavu vladaoca, uz pokušaj da njega pretvori u svog Milomira Marića. Pa bi onda predsednik svojom čarobnom, agresivnom, površnom logorejom držao gledaoce uz sebe, od jutarnjeg programa do poslednjeg dnevnika. Mogao bi da se hvali, podučava, uteruje radne navike, preti, obećava i, poput Ljubiše Trgovčevića, predviđa gadnu budućnost, ako njega u njoj ne bude.

Prvi čovek u državi ne može sve to da stigne, pa je Nebojša Krstić idealni ljudski model za obrazlaganje ovako nastrane funkcije javnog servisa. Jeste, to je uzaludna škola za nepismene i novi večernji kurs nekog Andreja Ždanova, na kome matore konjine sriču prva i poslednja slova potpune cenzure. Servis nas uči da je vođa mudar, nepogrešiv, dostojan ljubavi, onaj koji pravi istoriju i popravlja geografiju, spasava Srbiju od njenih građana. Viđa se sa najmoćnijima, telefonira Putinu kad mu se prohte: Srećan rođendan Vladimire Vladimiroviču, živ nam i zdrav bio, na mnogaja ljeta. Znaš da te volimo, naročito ja. I tako pola sata, na ruskom.

Servis nikome ni u kom obliku i ni u kom slučaju ne dopušta drugačije mišljenje. Po Vuletiću, nema dovoljno razloga da drugačije od ovoga što jeste, uopšte postoji.

9.10.2017.

Doček sultana

Ima nečega u svečanim dočecima „sa najvišim državnim počastima“. Najnižih počasti nema, pa je u ovom slučaju superlativ samo potencirani oblik spektakla sa postrojenim trupama, raportima, usiljenim gostoljubljem i vojnom muzikom. Došao nam je u goste Redžep Taip Erdogan, čovek koji je u julu prošle godine preživeo vojni puč, jedan od omiljenih modela promene vlasti u Turskoj.

Posle tog traljavog pokušaja udara, Erdogan je postao sultan sekularne Turske, surovi progonitelj političkih protivnika, pisaca, novinara i književnika, ljudi koji ne misle dobro o njemu ili njemu ne misle dobro. Čak i za besposlene srpske babe i dede, koji oćoraviše gledajući turske serije, Erdogan je novi Sulejman Veličanstveni, vlasnik prošlosti u kojoj smo mi gradili naš rajetinski mentalitet, te pribavili sebi sultančića za gospodara bez granica.

Nije preterano loše družiti se sa moćnima, bolje je da im malo podilaziš nego da te biju. Ima nešto uzbuđenja u izboru prijatelja sa raznih strana i povodima koje nije potrebno obrazlagati. Ali, susret između Vučića i Erdogana nešto je sasvim drugačije od svega nabrojanog, pošto Erdogan nije od onih lidera većeg formata, koga valja priviti na grudi i izljubiti ko zna koliko puta po tri puta, kao pašenoga. Kao što je, recimo, Toma Nikolić usnim aparatom onoliko puta obanjao Putina.

Ovde se ipak radi o mešovitom učinku istorije i inercije, neizbežnim naslagama protivrečnih atavizama, kao i sukobu ili skladu modernih varijanti cezarizama na obe strane. Erdogan je to postigao na eksplicitno surov način, Vučić uči na svom najgorem primeru. Ono što je Erdogan ostvario, Vučić nije najbolje razumeo: turski predsednik apsolutno kontroliše vlast, ovaj ovdašnji želi da je poseduje. Na taj način najvitalnije sfere društva izlaže svojoj ambicioznoj nesposobnosti.

Erdogan svoju moć zasniva na potpunoj kontroli sposobnih podanika, kojima je predočena sultanova okrutnost. Tu nema paralele sa Vučićem: on želi da ga njegovi slepo slede u svemu što ne ume da radi.

U praktičnoj politici, Erdogan je besprizorni operativac, u stanju je da učini ono što mu se prohte; Vučiću se samo prohteva ono što bi želeo da učini, ali to najčešće ne ume, a za drakonske korake nema kuraži, niti je u moći da izgradi mehanizme za tako nešto.

Zbog toga su i neke paralele o identičnoj suštini apsolutizma „dva predsednika“ uglavnom neumesne. Radi se o sasvim različitim strukturama vlasti i o specifičnim parodijama demokratije, kako kod koga.

Svečani doček Erdogana je pokazao sve odlike „sirotinjske slave“, na kojoj se pokazuje uglavnom ono što ne postoji. U ovom slučaju glamur, iskrenost i grandiozno prijateljstvo. Ništa od toga; nategnuta bliskost među glavarima država ne može se proglasiti „prijateljstvom među narodima“, jer je reč o potpuno različitim percepcijama. Kao dosledni rušilac sekularizma, Erdogan je postao moćni protagonista balkanskog islamizma, po mnogo čemu agresivnijeg nego u Turskoj.

Kao premijer Turske on je, uglavnom otvoreno, podržavao militarnu retoriku ovdašnjih ekstremnih Bošnjaka i bio ikona skandala na nekim fudbalskim utakmicama u Novom Pazaru (transparent „Ovo je Turska“).

Juče je u epskom zanosu, uz lirsku pomoć lokalne pesnikinje poručio Sandžaklijama: „Ovo je moj zavičaj, vaša sreća je i moja sreća, vaš bol je i moj bol.“

Dakle, to je njegov zavičaj, a boli njega za Sandžak. No, on je bio zvezda dana i zvezda uopšte; pored njega je Vučić bio senka od statiste i konačno video šta sve čini istinska, makar na torturi izgrađena harizma vođe. Natuknica o zavičaju ima smisao endemske nostalgije i poruka je za sve koji su slušali, ali i za one koji nisu. Daleko važnija poruka od one Vučićeve sa predsedničke promocije, da je u Srbiji rođeno dvadesetak rimskih careva. Uzgred, Konstantin i moja malenkost delimo isti zavičaj, rođeni smo u Nišu, on nešto ranije.

U novopazarskoj podeli zavičaja Vučić nije oponirao, niti bar rekao da je tu pre svega njegov zavičaj i da njega, isto tako, lično boli za građane Srbije. Mada se na novopazarskom trgu ni u jednim rukama nije mogla uočiti zastava matične države. Doček je i ovde bio važniji od suštine, ako Erdoganov zavičajni ispad razumemo kao simboliku daleke etničke solidarnosti, bez konotacija koje su u svojoj osnovi vrlo neprijatne.

I u gostima, Erdogan se ponašao kao gospodar svestan svojih moći i velikog uticaja na populacioni produkt otomanske istorije. Ali, neki od domaćina, koji su zasluženo stekli počasnu misiju dvorskih luda, nisu odoleli a da se prema njemu ne ponašaju kao prema Sulejmanu.

Tako je ministar spoljnih dela, najugledniji folker režima Ivica Dačić, nalazeći u sebi bogate ostatke rajetinskih naslaga, zapevao Erdoganu neodoljivi turbo-hit „Osmana, osmanaga…“

Erdogan je to izvođenje prihvatio sa simpatijama. Ministar spoljnih dela koji ume da peva ne mora da radi ništa drugo.

Dostojni folklorni kraj svečane večere morao bi da se okonča u nostalgičnom performansu, u kome najagilniji domaćini šetaju gostima opanke.

No, to ipak nije učinio Dačić, sklon ispadima svake vrste, nego Vučić lično, plačevnom molbom gostu i mogućim investitorima koje je ovaj poveo. Pozvao ih je da sa svojim parama dođu upravo ovde: „Dobićete višestruko bolje uslove nego bilo gde u Evropi.“

Dobiće raju koja radi skoro džaba, kao u tuđem zavičaju.

12.10.2017.

Tri tvrde stolice

Iznad Batajnice i okoline leteli su ruski „migovi“ – frankenštajni skalupljeni od delova svoje rashodovane sabraće. To je donacija koja nas košta skoro 200 miliona evra, kako bi majstori doveli te ruine u stanje podnošljive polovnosti.

Bratskoj se pomoći ne može zameriti, svaka nezahvalnost je pitanje manjka rođačke učtivosti, a ushićenje pred takvim poklonima znak uočljive gluposti. Na nama je da istrpimo sve teške posledice tog nebeskog dara sestre Rusije. Sve što leti htelo bi da leti, kažu deca u onoj pesmi za Radost Evrope. Htelo bi, ali ne može.

Negde u to doba, dok je „jeroplan letijo“ nad Beogradom, Balkanu se približavao Hot Brajan Ji, pomoćnik zamenika, ili zamenik pomoćnika američkog državnog sekretara. Uopšte, Reks Tilerson drži do nivoa, pa je pre pet meseci odbio da telefonskim putem opšti sa Federikom Mogerini: „Šta ona ima meni da se javlja. Njeno je da razgovara sa mojim pomoćnicima.“

Eto, to je nivo. Dobro, čovek koji je za Trampa javno rekao da je moron, sa Mogerini može kako mu se prohte. Ona ga je valjda učtivo zamolila da joj raportira o čemu je razgovarao sa nekim evropskim liderom, a čovek koji je napredovao uz svu svoju šarmantnu sirovost, lepo joj je rekao da od..be!

Izgleda da ni Tilerson ne zna baš tačno ko je taj Ji; za njega je zadužen pomoćnik koga Hot Brajan zamenjuje u neprijatnim i opskurnim scenama. Onda Brajan podnosi izveštaj pomoćniku, niko odavde ne zna kako se taj zove, a ovaj u sažetoj formi obaveštava šefa, kad ovaj sabere vremena i volje da ga sasluša.

Tako je Ji stigao na zloglasno Balkansko poluostrvo, daleku periferiju sveta i zapušteno evropsko predgrađe, kako bi se uverio za šta su trenutno spremna domorodačka plemena – za mir ili rat – i o tome obavestio nekoga u Vašingtonu.

No još pre njegovog sletanja, svojim zvucima se oglasio Vulin, rekavši da je taj Ji svojim izjavama izvršio najgori pritisak na Srbiju u novijoj povesti, i to predlogom da bi Srbija morala konačno da se opredeli, ako želi da se primakne istinskom svetu.

Vulin je ministar sile, i zna kako treba sa velikima. No, pomoćnik zamenika se nije obazirao na Vulina, kao ni njegov daleki šef Tilerson na Mogerini. Sve što je želeo da kaže rekao je na nivou koji mu je zapao: predsedniku Vučiću. U suštini, on je u Beograd doneo dilemu kojom se mi mnogo godina bavimo kao neizbežnim delom našeg šizofrenog politikantskog žongliranja: kome i kako pripadamo, ako uopšte negde možemo da se denemo?

No kako to objasniti visokom gostu, zameniku pomoćnika, kome ništa ovde nije jasno, kao ni nama, niti je gajio mnogo nade da će mu bilo šta biti. Konačno je čovek shvatio da ima posla sa beznadežnim političkim autizmom, izgrađenim na ludačkoj percepciji o našoj nacionalnoj posebnosti, pa je nasušnu dilemu o pripadanju – da bi ga ovi ovde razumeli – sveo na fizički stolarski problem: Slušajte ljudi, ne možete istovremeno sedeti na dve stolice.

Navedena stilska figura, sve sa sedenjem i računanjem, po kome je jedna stolica simbolički ruska a druga američka, nije se dopala režimu. Njegova je lozinka opstanka vezana za nestabilnu klackalicu: ni jedna ni druga sila nije zadovoljna srpskim modelom nadripolitičkog koketiranja. Svaki definitivni izbor priklanjanja bilo kojoj strani značio bi brzi pad režima, svaki vid neutralnosti je iluzija za državu bez granica i dela teritorije.

Ne može se opstati ni sa idejom o večnom oklevanju, pa je Vučić odlučio da Hotu Brajanu Jiu skreše sve što ima. Ako bude neprijatno, šta on tu može, čovek nije u stanju da ukroti svoju urođenu hrabrost. Nekoliko dana pre toga imao je spontanu erupciju radikalskih atavizama, te je održao neprijatnu antiameričku lekciju novinarki televizije N1. Kao nekada Tito, Vučić je zamerio što su ga skraćivali: bio je to govor iz koga nije bilo šta da se izbaci! Uz sve nevolje, estradni umetnik Dačić je dobio osam sekundi više. Na toj američkoj televiziji.

Iz atonalnog snimka susreta na najvišem nivou, između predsednika Srbije i zamenika pomoćnika američkog državnog sekretara, moglo se videti da je „atmosfera napeta“. Tako su izvestili provladini dnevnici, ne misleći o tome koliko je navedena sintagma besmislena i glupava. No, ipak, razgovora je bilo, a Vučić je obećao da će se o „napetoj stvari“ oglasiti kad za to dođe vreme. U suštini, ponovo su pred javnost izašle te dve tvrde stolice, koje bi mogle, zbog konfuznih nedoumica srpskih zadnjica na vrhu, da ostanu prazne. I naravno, neizbežno je pitanje Kosova, što je dodatno frustriralo Vučića. Jer, upravo je on onaj „Aca Srbin“ koji poziva svog potrčka Marka Đurića, i daljinskim uticajem rešava stvar. Vučić naprednjak je na Kosovu učinio sve zbog čega bi ga Vučić radikal anatemisao kao izdajnika i plaćeničkog bednika.

Nema naznaka, niti će ih uskoro biti, koju će tvrdu stolicu izabrati Vučić i njegova nesolidna oligarhija. A pripadnik klike je, naravno, i neizbežni vokal Dačić, glas koji falšira, falsetuje, jodluje, ojka, ali se čuje.

I taj čovek je konačno objasnio u čemu je stvar. Dakle, nema razloga da visoki Ji udara čvrge Vučiću zbog pozicije Rusije u Nišu. On misli da su Amerikanci koji vode politiku pod uticajem igrica i filma „Rat svetova“. Da u Nišu ima „pet Srba, četiri Rusa i jedan (domaći) pas“.

To je sve o ruskoj bazi. A stolicu tuđu nećemo, kaže odlučno naš ministar spoljnih dela. Mi sedimo na srpskoj stolici. Tvrda je, ali je naša.

U razvoju ovdašnjih veština opstanka na vlasti, saga o tvrdim stolicama dobija neizbežni ironični, gastroenterološki, ili proktološki kontekst.

I stolice su tako postale trivijalna simbolika našeg opredeljenja ili stabilnosti pri sedenju na svome. Za prosečnog podanika svejedno je hoće li vodeća lica vlasti svoja cenjena dupeta okrenuti na istok ili na zapad. Rekao bih da nismo u stanju da pripadamo bilo kome, niti nas bilo ko hoće. Naše spasenje nije u beskonačnoj dilemi i konjosanju između Istoka i Zapada. Naša je propast u krotkom pristajanju da nas na jednu ili drugu stranu vode oni što godinama razdragano tumaraju u mrklom mraku, uvereni da nam je mesto samo u njemu.

28.10.2017.

Troškovnik prve dame

Prva dama. Hm! Kako to u srbijanskoj beogradskoj provinciji zvuči podrugljivo i prazno, ali preteže na osećanje tugaljivosti pred proizvodnjom, šminkanjem i održavanjem bar jedne pokondirene bundeve. Ili ludaje, kako hoćete, da ovde ne rabim onaj odrpani stereotip. Želeo sam, naprosto, da po svaku cenu izbegnem tikvu, ako se može. A ne može se.

To bilje za široku primenu (i lubenica je tikva, kao što je kruška ruža), koristi se za pitu i druga jestiva, kao rekvizit za Noć veštica, a kod nas za Poklade. Njena se glava isprazni, izrežu se usta, oči i mesto za nos, unutra se zažari sveća i sve bi to moralo da bude strašno u mraku. Ali, ni govora! Ludaja nigde ne izaziva strah, ona je samo potrošni rekvizit u vreme naglašene misterije obeležavanja tobože nepoznatog. Seoska deca je vuku po prašini kao svoju prvu igračku.

Nije ovaj uvod početak traganja za vezom između bilo koje prve dame i bilo kakve bundeve, jer takve veze, osim u literarnim parabolama obično ne može da bude. Naš je moderni život obeležen knjiškim junacima najnižeg ranga, koji su se spletom neobjašnjivih čudesa ispeli na nekakav vrh i postali krem nečega što objektivno ne postoji: a to je društvo sa vrednosnim merama kojima se nepogrešivo određuju sastojci istinske elite.

No da se ja okanem ćorava posla, naša je elita otišla dođavola: ili je atrofirala i zarasla u sopstveni korov, ili je pristala da služi majstorima jeftinih iluzija, koji su u dvor i doveli T. Nikolića. I sa njim ženu od koje će nastati nešto šljašteće i pomodno, ali skaredno, naziv koji toj osobi stoji kao ovci sandale: prva dama.

Nisam želeo da kažem kako je srpski republikanski dvor namenjen samo za vlastelinke, čije je tečno tkivo plave boje. U stvari, koga je u bednoj Srbiji uopšte briga za „prvu damu“, njene narasle prohteve i kokošije slepilo pred osećanjem prenesene moći važnog muža. Za Dragicu Nikolić je to bio svet o kome nije ni sanjala, skok od smederevca do svetske promocije bio je prebrz, dramatičan i u trivijalnom raspletu skoro potresan.

Dobro, moglo je i tako. Prva dama kao skromna domaćica, žena zmaj bez čije bi podrške Toma ostao autsajder kragujevačkog predgrađa, lična šnajderka koja od starih krpa pravi haljine kojima se i predsednik divi, ponosna vezilja Vilerova Četiri godišnja doba.

Nikolić je svoju radničku skromnost odbacio kao deo mračne i stidne biografije, obogatio se i počeo da menja svet, ali samo svoj. I to bi moglo da prođe skoro neopaženo da nije poželeo nešto više od onoga što je bez ikakve lične zasluge već imao: fond za prvu damu!

Pristao je da se povuče i ne smeta Vučiću uz dva kapitalna uslova: Da ga ne teraju iz vile. Da ne diraju Dragičin fond. U paketiću je još i funkcija bez značaja: šef biroa za saradnju sa Rusijom i Kinom.

Iz vile ga ne teraju, dali su mu posao koji se i ne može raditi, ali fond prve dame je nešto sasvim drugo. Zašto se fondovi, koji gordo nose časna imena svojih osnivača, uopšte začinju? Zbog humanitarnog rada? Ma hajte, molim vas, kako bi rekao profesor Čavoški studentu koji trabunja. Uz retke izuzetke, takvi su fondovi lagodan izvor obilnog dodatnog bogatstva, scena za licemerno prenemaganje, povod za prazne javne promocije, spomenik sebičnosti i bezobzirna negacija bilo koje ideje o humanosti.

Tako se tajna fonda prve dame Dragice ponovo otkriva u svojoj sasvim neprivlačnoj nagosti. Ko je punio njenu kasu, zbog čega, od čijih para, za čije zdravlje? Gde je sav taj veliki novac, postoji li bilo gde ona klasična knjigovodstvena formula: duguje, potražuje, saldo. Jeste dama nešto poklanjala uz preteranu i prilično teško svarljivu medijsku galamu. Ali, to su samo trice.

Uz svo neznanje i minorno obrazovanje, Nikolić je umeo da trguje uticajem. Za to mu nije bilo potrebno ništa drugo osim kvantaške lukavosti stečene u palanačkim bakalnicama i pazarnicama. I humana žena, naravno: „’Ajde Tomo da formiramo moj humanitarni fond! ’Tela bi da se bavim.“ „’Ajde, Dragice, lebarnik mu lebov, dobro si se nasetila, ima da padaju pare ko dudinje!“

Navedena inicijalna dramatizacija osnivanja jednog bogatog fonda sasvim je moguća; mnogi veliki poduhvati nastali su na osnovu nesuvislih, čak budalastih ideja i još gorih replika. Tako se postižu bar dve stvari: stiče se krupan ćar uz pogodnost krajnje nemoralnog predsedničkog pokroviteljstva. Otvara se prozorče za slanje u svet bajkovite priče, ili čak basne o neuporedivoj darežljivosti i humanosti prve porodice.

Upravo tada kad pare počinju da padaju kao dudinje zapaža se promena u stilu oblačenja Dragice Nikolić. Želi da izgleda kao kraljica, ili da bar na sebe navuče ruvo koje je videla kod Mišel Obame na travnjaku Bele kuće: „Gdi si nabavila ovo kostimče, sestro slatka?“

Nema odgovora na pitanje o donatorima, ta stvar ostaje jedna od poslednjih državnih tajni. Tabloidna verzija glasi da je Dragičin dubok sef punio i nekakav kragujevački „seksualni manijak“ i silovatelj, a za uzvrat ga je predsednik otarasio policije i tužioca. To što su pare bile manijačke i svakako prljave ne umanjuje nivo dobročinstva. Čak mu dodaje jak začin, golicavi i uzbudljivi sastojak neodoljive perverzne tajne.

Uz to, bračni par humanista je oterao u propast neke firme i ljude zaposlene u njima kad su odbili da bacaju novac izvan razuma. Da bi uplate naglo i konačno presušile onoga časa kad je Toma izgubio svaku moć i uticaj.

Nekadašnja prva dama doživljava ličnu dramu, njena je dobrotvorna trauma neopisiva. Fond se prazni, a ulaznih stavki više nema. Niti da se preti, niti da se prosi i kumi. Više ne vredi ništa od toga, jer Tomislav je samo voštana figura negdašnjeg sebe.

No, gde odlaze pare ako ih još ima i kakav oblik humanitarnih podviga planira Dragica? Po nekim procenama, vredna domaćica je za mandata sabrala više miliona evra, a darovano je, isključivo u upotrebnim predmetima (po slobodnim javnim procenama takođe) oko stotinak hiljada. Možda nije pristojno tragati za razlikom u takvim poduhvatima, ali ipak je ona upadljiva i pored teških sumnji u kojima fond i posmrtno čami.

Poučna priča o trulim društvenim lestvicama i ne mora da bude suviše strašna, ako je već toliko uvredljiva. Dragica je bila samo Pepeljuga sa dobrom idejom kako da svoje čukljeve udene u kraljevske cipele. Za to nije bilo potrebno ni znanje, ni obrazovanje. Ni maniri, ni stil. Samo bezobzirnost i napad tek stečene dvorske oholosti, provincijalna malograđanska pomodnost i nezajažljivi muž-šonja. Reprezenti Srbije u svetu koji se posle njih više ničemu nije čudio.

Kad iscuri novac reketirani troškovnik bivše prve dame će se konačno ugasiti. Vučić neće da dira u to, njegovo obećanje Tomi Nikoliću je krupni dar ustajalom ocu za njegovu mučnu abdikaciju. I naravno, Nikolić ostaje da uživa u državnoj vili, u svom i bogatstvu svoje dovitljive žene. To je samo sitnica za sve usluge koje je učinio svom razornom nasledniku.

No, šta je sa novom prvom damom? Hoće li ona dobiti još koju ulogu posle onog napornog statiranja na krunisanju Vučića? Nije verovatno. Ne može biti još jedne Dragice, niti se takav model humanosti može ponoviti. Vučiću nije potreban niko, uz njega bolje ide Marko Đurić nego prva dama.

1.11.2017.

Nebojša iz Makiša

To je onaj dečak koji rado pokazuje svoje amimično lice, jednu sasvim originalnu, ispeglanu fizionomiju lišenu grimasa. Ko zna kriju li se iza tako umrtvljene facijalne scene bilo kakve emocije? Idealno je da ih šef policije nema, jer basterkitonovski gard pomaže u takvoj službi. Ne bi smelo da se zna šta policajac misli a šta smera, pa je tako možda Nebojša Stefanović oduvek bio najbolji kandidat za ovo što je sada.

Emocije, da vidite čuda, ne bih tek tako odbacio kao činilac brzog kretanja ka vrhu ovog pouzdanog starmalog vladajuće klike. Sve se dogodilo jedne večeri kada se mladi obožavalac histerika u nadiranju, ukazujući na jasne božanske odlike svog idola, javljajući se u živi program, predstavio kao Nebojša iz Beograda. Nesiguran u sebe, nezadovoljan pred ogledalom, Vučić voli samo one koji zavole njega pa tu ljubav razglase po svetu. Pred Nebojšom je sve bilo otvoreno: čist je bio put, a video se i vrh.

On je policajac koji veruje a ne sumnja, ne postavlja pitanja, živi u senci svog gipsanog boga jer je najpouzdaniji maneken njegove nastrane apoteoze. To je srećna i opčinjena žrtva koja neizmerno uživa u svojoj ulozi, njegov je udvarački mazohizam neiscrpan. Možda je jedino Vulin za nokat ispred njega. Ali, Vulin nikada nije bio sposoban da kontroliše svoje glupe ispade, mada su Nebojšine ekspresije daleko opasnije.

Pre dva dana Vučić je postavio svog malog ljubimca na opasno važno mesto: Sekretar saveta za nacionalnu bezbednost. Pre toga je odatle sklonio sebe lično, jer je ta pozicija za predsednika države činilac funkcionalnog rascepa i rukovodeće šizofrenije. Savet jeste dužan da o delikatnim pitanjima državne bezbednosti informiše predsednika, a Vučić više nije u stanju da opšti ni sa samim sobom. I nije potpuno, ili nije uopšte razumeo suštinu rada tajnih službi.

Šta je onda navelo predsednika da građanina N.S, trenutno na položaju ministra policije, metne na mesto koje ga dovodi u lagodnu, ali nemoguću poziciju: da kontroliše one koji kontrolišu sve druge. Nebojša je postavljen na čeku, odakle bi mogao da vidi šta to rade službe. No, to je samo privid i krupna zabluda; službe imaju (ostvarivu) ambiciju da vide sve a njih niko. Tako je i Stefanović više predmet a nimalo posmatrač, jer čovek o tom poslu nema pojma, niti će kao sekretar bilo šta saznati. Njegova je moć nesumnjiva ali još neostvariva.

Vučić voli odanost podređenih, ali to je samo prvi uslov za uspon. Ništa nije moguće bez dokazivanja vrhunske lojalnosti. Izmišljeni atentat u Jajincima „na premijera i njegovu porodicu“ bio je idealna scena za uzlet Stefanovića. Obećao je brzu i detaljnu istragu, objavio da se samo u podnožju Avale nalazilo preko 80 opasnih lica. Na konferenciji za medije postrojio je iza sebe specijalce sa dugim cevima i muško-žensku ekipu telohranitelja. Izgledao je kao golobradi vođa bande, koja se snebiva i ne zna šta bi sa takvim vođom: niti da ga sledi, niti da beži.

No, to nije ono najvažnije, jer je on, pošto se ukazao kao centar sile, još i govorio. Njegova beseda je bila ritualno dokazivanje odanosti, ne samo Vučiću, nego i njegovoj porodici. On (AV) se ne boji za sebe nego za njih, rekao je nadahnuti ministar. Taj patetični izliv teških i mutnih emocija bio bi nedovršen, da Nebojša nije otkrio Vučićevu porodičnu tajnu: „Vučić ima samo jednu slabost, to je njegov brat Andrej, i ima samo jedan strah, a to je strah za brata, kao što njegov brat Andrej ima jednu slabost, a to je Aleksandar“.

Ono što bi moralo da bude pokazivanje legitimne sile države pretvorilo se u potresnu potragu za zaštitom i razumevanjem bratske slabosti prve porodice, a sve to u melodramskom tumačenju tronutog ministra policije.

Ipak je apsolutno poverenje gospodara Stefanović stekao proglasivši sebe nenadležnim u slučaju rušenja Hercegovačke. Njih dvojica su iste večeri zaslužili za sebe časno ime fantoma koji ukida ljudska i imovinska prava, i razara sve što se vidi ili ne vidi. Ta dvoglava utvara, koja je u izbornoj noći bacila pod noge pravnu državu, postala je u svojoj razbojničkoj simbiozi nerazdvojno bratstvo. I ono čezne za čuvanjem večne tajne o tome čije je lice bilo iza pletene čarape. Prirodno je da čuvar takve tajne može biti samo jedan: doktor Stefanović!

Više akademskih radnika našlo je da je dr Stefanović plagijator. Rad se ionako ne može definisati, jer je traljava kompilacija, krajnje nevešto prepisana. Grandiozna nepismenost očita je u segmentima koji bi mogli da budu Nebojšin rukopis. Profesorka Danica Popović je pozvala ovog doktora na javnu raspravu o njegovoj tezi, tvrdeći da je u opticaju ne samo plagijat, nego da NS uopšte ne zna o čemu je pisao.

Doktorat je opstao, jer je Vučić lično potvrdio njegovu autentičnost i naučnu zasnovanost, a proglasio šarlatanima sve koji sumnjaju.

Možda ovo uzdizanje ipak nije vrhunac u kadrovskom sprintu Nebojše Stefanovića. Zar nije Vučić obećao da će do 2019. odrediti svog naslednika, ako mu dosadi da vlada. Poput familije Kim, Aleksandra Lukašenka ili danskog kralja. Izgleda da je Nebojša ozbiljan kandidat za princa, dečko koji obećava i daje, može se od takvog plastelina stvarati i oblikovati figura koja opstaje u lošim i najgorim vremenima.

Ne znam tačno koji to dan beše, ali jednom godišnje u Makišu se održava policijski festival, slet sa vežbama snage i spretnosti. Pokazivanje moći koja bi morala da ohrabri i uplaši, kako koga. Na čelu te parade, već godinama je ministar Nebojša, od pre dva dana i stražar nad tajnim službama.

Nebojša iz Makiša postaje nečitljivo lice zgodno za sve funkcije, oslonac režima, dika Familije, ugledni naučni radnik vlasti, čuvar sile, onaj što ume beskrajno da voli. Čovek koji sasvim sigurno stasava i zri, postaje neizbežan, nasušan i opasan. I izrasta u još jednu Vučićevu slabost, koja kod vođe izaziva osećaj spokoja i pouzdanja, ali i strepnje, neverice i neobjašnjive jeze.

9.11.2017.

Presuda

Pred sudijama je sedeo starac, iscrpljen i bolestan. Negde je u svom svetu, koji je davno gradio strašnim materijalom. Čini se da je sve to, to što je bilo – beskrajno daleko, i za njega se možda nije ni dogodilo.

Ali, ta slika ne izaziva samilost, niti nostalgiju. Ratko Mladić je čuo presudu: doživotna robija, kazna koja će verovatno trajati prilično kratko. Glasno je rekao da je sve to laž, opsovao i grdio, pa su ga izbacili iz sudnice.

Da li je incident sa bogorađenjem bio nedostojan oficira? Svejedno je. Tu oficira više nije bilo.

Predsednik i premijerka su rekli kako nije njihovo da komentarišu presudu. Oboje su se okrenuli budućnosti, kao da predsednik nije bio deo svoje odvratne prošlosti koju bi želeo da zaboravi. Da li je to bio politički sud? Sasvim moguće, zar svi oni nisu politički! Taj sud jeste bez znanih razloga amnestirao neke ratne zločince, no to je samo pozivanje na analogiju, koja je u vrednovanju zlodela ništavan argument.

Zaista ne znam, mada bih želeo pouzdano da saznam, šta vreme, moć i rat čine od ljudi, i kako ih menjaju. Poznavao sam Mladića još negde od 75. godine prošloga veka. Bio je komandant bataljona u Kumanovu. Nismo bili prijatelji, nismo se družili. Ponekad smo razgovarali. Razlikovao se od drugih: bio je rečit i duhovit, dobar sa vojnicima, a arogantan prema starijima. Čudna osobina, retka ili pogubna u JNA.

Bio sam uveren da će u svim okolnostima Mladić biti na strani etike ratovanja i poštovanja protivnika, zarobljenika posebno. Da li je to bila zabluda u ambijentu neobuzdane i strastvene mržnje? Izgleda jeste. „Borba za svoj narod“, kao lozinka fizičke negacije nečega što je postalo drugačije, u stvari je kulisa koja bi morala da pokrije sva zla, i pretvori ih u smrtonosne i spasonosne pohode. Kod svih na krv sukobljenih vojskovođa, nastalih iz iste vojske.

Sećam se da je Mladić urlao pred Perišićem, preteći da će mobilisati sve od 16-66 godina, koji se bezbrižno kupaju na Adi, dok se „tamo“ gine, a u Beogradu se čuje gruvanje topova. Sećam se sastanka našeg Generalštaba sa generalom Filipom Morionom, na kome se on (Morion) žalio kako ga Mladić maltretira i ponižava kad god ga sretne.

Jednom prilikom je došao sa 20 autobusa, da iz Beograda povede sve oficire koji su rođeni „tamo“, a „lade muda“ u Beogradu. Održao je besni govor u Domu garde: „Tamo, u Han Pijesku, imam jednu žensku četu, sve junakinja do junakinje. Ne boje se nikoga do boga. Pa ko ne pođe danas, poslaću po njega ovde tu devojačku četu, te borce, da odavde pokupe vas uplašene pičketine i odvedu na položaj.“

Na kraju dana uspeo je da sakupi samo dvojicu.

Sećam se, skoro uličarske (telefonske) svađe Mladića sa Miloševićem, u noći posle vezivanja oficira Unprofora za bandere. Milošević je rekao: „Dolazim tamo da te streljam!“ Mladić je odgovorio: „Dođi, da ti jebem mater!“ Tamo je otišao Stanišić: My name is Jovica! I razvezao ponižene oficire.

Gledao sam televizijski prilog Skaj njuza, u vreme kad je potera za Mladićem bila opšta, koji najpre pokazuje generala kako skija negde na Jahorini, a onda i komentar autora: „Mladić više podseća na bezbrižnog turistu iz visokog društva, koji uživa u zimskim radostima, nego na zločinca sa svetske poternice. Taj čovek je ne samo neopisivo drzak, bezočan i hladnokrvan, on je bacio rukavicu u lice najjačima, a oni su skoro srećni jer ih nije udario pesnicom“. Tada je trajala (neuspešna) operacija zarobljavanja pod kodnim imenom Amber star (Ćilibarska zvezda).

Novinarka Fajnenšal tajmsa, Lora Silber, stalno je na granici opčinjenosti i zgražanja: „U poslednja 32 meseca rata, Mladić je stekao reputaciju brutalnog genija, čoveka koji je mozak srpske operacije stvaranja etnički čiste države u Bosni i Hercegovini.“

Major kanadske vojske, Pet B. Storgen, doživeo je Mladića kao vojničkog idola. U svojoj studiji o njemu kaže da je on idealni intelektualni i duhovni foto-robot komandanta željenih osobina: „Mladić je takva dominantna snaga, da bi prosto bila lenjost ne proučiti kako je taj operativni komandant mogao da doživi takav uspeh.“

Ali, uspeh, ako je o tome reč, ne može biti krvava bajka bez kraja i konca. Na početku, Mladić je komandovao pravom vojskom protiv bašibozuka. Na kraju, njegova se armada pretvorila u gomilu osamostaljenih siledžijskih grupa, sa lokalnim kabadahijama, koji su pljačkali sve što su stigli. To više nije bila vojska, nego demoralisana rulja u hajdučkom raspadanju.

U takvom stanju stvari, Karadžić smenjuje Mladića, želeći da bude komandant vojske. Navedeni segment svađe Mladića sa Miloševićem nije bio jedini. Sa Karadžićem su žučne rasprave često bile na granici tuče. Sva trojica su imali istu stratešku platformu. Pogrešnu, u svakom pogledu. Ona je glasila: NATO je mlaki džin koji se raspada od hipertrofije i nemoćnog širenja. On nije u stanju da bude ofanzivan. Ali, čak i ako nas takva Alijansa napadne, Rusi će ratovati za nas.

Neslaganje među tom trojicom nesrećnika, sastojalo se samo u pokušaju da se obezbedi tron za mesiju. Svako od njih bio je uveren da je on taj.

Moguće je da Mladićev lični psihofizički slom dolazi posle smrti njegove ćerke Ane, u martu 1994. godine. Tada više nije bio u stanju da radi bilo šta u vojsci. A on je nastavio da bude ono što je kasnije postao.

Srebrenica je ključna tačka njegovog pada u ništavilo, gaženje svega što jeste srpska vojnička čast, na koju se mnogi olako pozivaju. Njegova rečenica, kako je stiglo vreme da se osvetimo Turcima za onih 500 godina, proizvod je užasne mentalne razorenosti i nedostatka bilo kojeg vrednosnog parametra. To odavno više nije bio čovek koga sam poznavao.

Moguće je da ga je u ponor pogurala i njegova neuporediva samoljubivost, građena kroz osećanja neomeđene moći, sadržana u omiljenoj rečenici obećanju-pretnji: „Kad ti ja nešto kažem, kao da ti je rekao svevišnji“. Ako se u tragičnom igranju sa sudbinom hiljada ljudi našao daleko od svake realnosti, to je već pitanje sistema koji je još i te kako živ u Srbiji. Sumanuta je tvrdnja da je sve to radio „zbog srpskog naroda“.

Oni koji to rade, nemaju svoj narod. Lično žalim što Mladić nije ostao onaj komandir koga su vojnici voleli, bez rata, lažne slave, zločinačkog rodoslova i istinskog gubitka časti, ma kakva bila drugostepena presuda.

23.11.2017.

Diskretni šarm gluposti

Voleo bih da razumem kako politički funkcioniše Saša Janković. Ta enigma, ili nedoumica, kako hoćete, nastala je na razmeđi snažne energetske tenzije i depresivnog koncepcijskog sloma. Ne bih se bavio fenomenom avetinjske lađe odakle se beži pre utapanja, jer sam uveren da PSG može da se izvuče. Odakle? E, to je već problem. Nema dobrog odgovora gde se pošlo i dokle se stiglo, niti šta je cilj. Uostalom, ovde cilja i nema, malo ko ga određuje, zato što niko nigde i ne stiže. Samo putovanje bez orijentira je čarolija i smisao za sve: za one na vlasti i druge koji žele da je se domognu.

Kad sam jednom prijatelju odgovorio na pitanje koja je tema sledećeg teksta za Peščanik, rekao je: „Ne diraj opoziciju, ionako je kilava.“

Moja tema danas nije opozicija, inače krajnje neodredivi fenomen u Srbiji, koji se više bavi sobom nego svojim poslom. I ne „diram je“ mada ona ne može ovde da ima status neprikosnovenog miljenika, uprkos lenjosti, slabim idejama i nesposobnosti da razume kojim to umom Vučić tako lako grabi sve više vlasti.

Saša Janković je imao svežinu nepoznatog, skoro pa je stekao status medijskog mučenika, čestitog i odlučnog borca protiv brojnih nepočinstava režima. Postao je deo građanskog mita, sazdanog od pameti i poštenja, čuvao je i svoju misteriju o tome šta će, kuda i sa kim dalje. Vlast ga je javno mrzela i sve to mu je dalo atest da se okuša kao vođa u pohodu na Vučićevu tvrđavu. Prepoznali su ga ugledni građani, bio je navodno čist i nepotrošen u srpskoj verziji pogubnog političkog murdarluka.

Ako preskočimo početak i ushićenje (bio sam na prvom koktelu potpisnika), osećala se snaga, pa i radost svih tih ljudi, bar zbog toga što su tamo zajedno. Vratio sam se pisanju, bio mi je dovoljan jedan selfi sa Barbom, Sašom i profesorom Hadžićem.

Ne znam šta se kasnije događalo i kako je Saša Janković napustio ideju da sa Vučićem nikada, ni u kom slučaju, ni u kakvim okolnostima ne može biti kompromisa. Inače sam, izvan ove novele, video mnoge ljude koji su lako pristali na izlaznu strategiju Radovana Trećeg: „Ako ne možemo da ih pobedimo, daj da obučemo njihove uniforme i da im se pridružimo“.

Osipanje PSG počelo je dramatično, uz javne optužbe. To je bilo prilično tužno, pokret je sasvim mlad, tek se uhodavao u nešto što ljudima odatle nije bilo poznato. Rukovodstvo se učilo politici, u srpskoj varijanti to je brutalna veština nemogućeg. I onda se pokret nespremno suočio s neobičnom, neočekivanom i prilično neukusnom varijantom rascepa.

Bila je to borba, do tog časa najuglednijeg opozicionog pokreta, za opstanak. Janković je pokušao da obrazloži svoju poziciju neshvaćenog vođe, otvarao je, kako reče, prozore da izađe zadah. Ali iz tog doba vuče iza sebe krajnje nejasnu tviterašku eksplikaciju o „grčenju“ u sobi nekog bečkog hotela, uz jezički užasno nekorektnu, ali uglavnom razumljivu složenicu: „nepredaja!“ Očito je mislio na svoju misiju u borbi protiv režima AV, pri čemu se „nepredaja“ slobodno može prevesti kao varijanta beskompromisne odlučnosti.

Mesec dana kasnije Janković otkriva kako nije sasvim dobro razumeo, ako je uopšte razumeo politiku, iskušenja u njoj i vrednost svojih ličnih principa. Priznao je da je tražio podršku, ako može i na velikom mitingu, da ga Vučić odredi za mandatara srpske vlade. Još ako bi mogao i Šutanovcu da udeli neki resorčić, njih dvojica bi polako ali nezadrživo sužavali polje za Vučićeve apsolutističke manevre.

Pri tako blesavoj ideji prestaje bilo kakav javni odnos prema Saši Jankoviću kao lideru opozicije. Pokušaj kolaboracije na nivou koji pre svega etički nije dopušten, jeste njegov dramatičan karijeristički iskorak, avantura koja donosi kapitalnu štetu. Uz dokaz ambiciozne naivnosti i obilan izliv neočekivane gluposti.

Taj oblik nedostatka političke inteligencije ipak u sebi ima nešto diskretnog čaršijskog šarma: kad god građanska Srbija prepozna nekoga kao lidera, očarana onim što taj inače nema, lider sam se potrudi za svoj bučni povratak u prosečnost. Konačno nimalo ne razumevajući u čemu je stvar, gde je pogrešio, ako uopšte jeste.

Inače je saznanje o pokušaju stvaranja nastrane koalicije PSG-SNS, sasvim dobar libreto za građansku katarzu pokreta, sa mladim, otresitim liderima, uz novu političku energiju. Oni će svakako zahvaliti Jankoviću kao građaninu koji ipak nije razumeo šta mu valja činiti sa svojom slobodom. Ponudio ju je Vučiću, u zamenu za kabinet. Sve ni za šta.

6.12.2017.

Jagodinska rapsodija

U stvari, baš i nisam načisto šta ta složenica, nesvojstvena našem jeziku uopšte znači: Najevropljanin. Superlativ jedino tamo gde mu mesto nije. Zamislite: Najcrnotravac, Najaleksinčanin, Najbelopalančanin. Najjagodinac! Dobro, to je odavno Dragan Marković, iz nekog razloga nepropisno nazvan Palma, pored toliko prigodnijeg moravskog rastinja i debala koja bi mu savršeno pasovala.

Ima li u toj počasti bar nečeg veselog i podsmešljivog? Jer ako nema, a njeni davaoci su smrtno ozbiljni, onda je ona besmislena. Tako izmišljena, sa nazivom koji je, rekoh već, težak, rugoban i leksički nepodesan, prolazila je godinama uz sasvim malo javne pažnje (zasluženo), sve dok nam ne dojaviše da je u ovom tekstu prisutni DM Palma, jedan od nosilaca tog „najkontinentalnijeg“ priznanja. Šta je uopšte to i kome treba?

Dakle ovako: nagradu dodeljuje Prva evropska kuća u Beogradu, zajedno sa Evropskim pokretom u Srbiji, a i kuća i pokret su uokvireni nekakvim većem Opštine Čukarica, uz podršku grada. Palma je izložen počasti Čukarice kao jedan od paradoksalnih simbola moderne Srbije. Njega je uz sebe želela svaka vlast, kao „jaku ličnost Pomoravlja“. Samo zbog toga što se iz početničke faze političkog huliganizma premetnuo u pouzdanog apologetu svakog režima. Ali svaku vlast skupo košta posedovanje te krupne figure.

Nekada je marginalni istorijski fenomen iz doba Miloševića, drug Bidža, na osoben način vladao u Svilajncu. U stvari, bila je to verzija izolovane i relativno ksenofobične varošice, u kojoj je njen bahati vlasnik radio šta je hteo. Bila je to staklena bašta i propali opit Slobine ideje, utopija lokalnog blagostanja, kao odsanjana slika buduće Srbije. Drug Bidža je, uz ostale restrikcije, ukinuo tradicionalnu hirurgiju u svojoj provinciji i javno sebi odsekao gangrenozni palac na nozi, i to vinogradarskim makazama. Zato što mu se „podljutio“ i napao celu nogu. A zatim je sa čuvenim Rakom Radovićem otišao u lokalnu restoraciju na završnu terapiju.

Verujem da je Bidža dobro, a za Svilajnac ne znam. Ali ideja za nicanje Palme je posejana.

Palma je želeo da sve u Jagodini nosi njegov lični pečat. Zamislio je akva park i napravio ga, u zoo vrt doveo retke zveri, posebno žirafu. Otvorio je Muzej voštanih figura. Dobro, nije to baš u rangu „Madam Tiso“, vosak se topi i u hladovini i na jari, figure ne liče na ljude koji su bili modeli. Ne liče ni na šta. Ali muzej je tu, bar kao nadrealni likovni ukras glavne varoši Pomoravlja; ako se nekome ne dopada, ne mora ni da gleda.

Vlasnik Jagodine je voleo da voda svoje zemljake po Evropi. (Eto jedne neopravdane sumnje odakle ideja za nagradu.) Najčešće u Beč. Jagodinci bejahu smešteni u hotelima visoke klase. Zapažena je slika iz holova: svi su se izuli i ostavili cipele pred vratima. Naredio Palma, tako se valja u velikom svetu.

Ima još mnogo okolnosti u kojima je DM Palma širokom rukom delio tuđe pare. Tu novu vrstu grada-države, zemlju dembeliju siromašne Srbije, plaćaju njeni poreski obveznici, kako bi režim obilnim kljukanjem održao DM u onome što on zaista jeste: opitni politički brojler, čuvar Morave. Od tvrdog evroskeptika postao je ne baš evrofanatik, ali hibrid svakako: sve svoje principe je podveo pod racionalnu sumnju, osim iracionalne homofobije.

Palma je predmet mnogih anegdota, u kojima se potencira hronični manjak obrazovanja, mada je njegova sposobnost da izmoli, iskumi, namakne i dobije krupne novce od države – nenadmašna. Njegova je politika praktična oda provincijalizmu i lokalnoj autarhičnosti. U kosmopolitizam jagodinskog „Najevropljanina“ može se sumnjati iz mnogo razloga, ne samo zbog zatamnjenog dela biografije, nego i zarad zlokobnih recidiva koji su deo njegove političke geneze.

Obrazloženje nagrade potvrđuje ograničenost dometa onoga koji bi morao da „vidi“ Srbiju među najuglednijim zemljama Evrope. Makar u nekoj budućnosti koja bi se dala zamisliti, a protivrečnost logike je odredio nosioca časti: „za razvoj lokalne samouprave“. U ovoj rečenici, koja ne obrazlaže nivo razvoja, a posebno ne vezu između srpskog lokalnog čuda sa evropskim prostorom, zapažena je doza (neželjenog) cinizma. Samouprava se ovde lako razume kao provincijalni apsolutizam (jer to jeste), pa i kao negacija same suštine nagrade i svih razloga za nju.

No ipak je, i pored svega, Najevropljanin Palma, logičan izbor prorežimskog žirija: tamo zapravo boljega i nema. On je maneken one ideje koja proizvodi Potemkinova sela, bezvredne iluzije i zablude, skupe autonomne varoši sa ukrasnim plastičnim cvećem. Čovek koji je u doba Tadića, lišavajući se svoje varijante ekstremno desne parodije rodoljublja, rekao kako se „patriotizam ne sipa u traktor“. Nego dizel, dakle, a te tekućine u sanitarnom kordonu nema.

Izašavši iz opšte izolacije koju je i lično izazivao u prošlosti, Palma se izolovao u svom ataru, pa su ga odatle izvukli i proglasili građaninom sveta. I za sve to je debelo plaćen, jer ako padnu njegove kulise, popadaće i druge, isto tako trule, lomne i nesolidne. Ali one drže mnogo važnije ništavilo.

14.12.2017.

Heroj u Kremlju

Bio je to susret dva velikana, jer da nisu takvi, zašto bi se uopšte sretali? Mada nas je ipak nadahnuo rodoljubivi zanos: ovaj naš je veći! Viši, bar za glavu i po, i koji prst pride. Ostavlja utisak, ulaguje se domaćinu, ali umereno, zahvaljuje onoliko, govori ruski kao da je odrastao na Arbatu.

Da li se ja to, u neku ruku, šegačim sa vizuelnim efektima istorijskog susreta Putina i Vučića? U neku ruku da, takva mi je narav, mada događaj iziskuje ozbiljnost, iako je naglašeno osećanje obostranog prijateljstva već određeno opštim mestima u protokolu. Taj kastinski izum, protokol, određuje položaj svakome smrtniku, jer mu tamo nema pristupa, a naročito besmrtniku, koji samom svojom čarobnom pojavom ispisuje opasne stranice istorije.

Bio je to susret provincijalne snishodljivosti i imperijalne ravnodušnosti. Onoliko koliko je razmetljiv u svom dvorištu, toliko je Vučić skrušen kao gost. Uglavnom, nije bilo nasrtljivog ljubljenja, to je Putin (protokolom) iskorenio odmah pošto ga je Nikolić omazao vlažnim cmakanjima, najmanje pet puta po tri puta, pre one kišne parade pobede u Beogradu, a naročito na ispraćaju.

Vučić je prihvatio ispruženu ruku, klimnuo glavom, i to je bilo sasvim pristojno. Putin nije sklon da sa gostima deli preteranu ljubaznost, on svoju apsolutnu moć već godinama nosi kao deo snage svoje države, i uglavnom mu je svejedno s kim razgovara.

Zahvaljivanje Putinu i Rusiji, bilo je na nivou snebivanja siromašnog gosta iz malog mesta, koji se ipak čudi kako je baš njega zapalo da na „najvišem nivou“ sedi u zlatnom Kremlju. Prvo za veto Rusije u UN, kojim je sprečeno da Srbija dobije dangu genocidnog naroda. Kao da jedna rezolucija može da promeni bit stvari, ili da odredi sve nas kao počinioce zločina. Distribucija zlodela na narod moguća je samo onda ako pristanemo da se poistovetimo sa zlikovcima i njihovom sudbinom. Osobenom vrstom političke amnezije, Vučić amnestira sebe od svega što ga vezuje za vrlo mračni deo njegove prošlosti, ali ne i „narod“, koji od najteže hipoteke brani Putinom.

Zanimljiva je zahvalnost Putinu na poklonima u oružju, velikodušnost koja nam omogućuje vojnu neutralnost. Ova protivrečnost razrešava se u odnosu prema donatoru: neutralnost prema svima, naklonost darodavcu, iako je poklon faličan, polovan, istrošen i skupo nas košta. Politička i vojna neutralnost je nedostižna iluzija za državu bez granica, pa je ona odmah i negirana, jer će njene nesolidne varijacije tek biti razrešavane u mučnim dijalozima sa Haradinajem.

Vučić je tronuto saopštio Vladimiru Vladimiroviču da „ponosni srpski narod nikada nije i neće uvoditi sankcije Rusiji“. Kao da teška pitanja izolacije, embarga, sanitarnog kordona ili sankcija proizlaze iz neposrednog odnosa među narodima. U ovakvim i sličnim razgovorima, „narod“, kao krajnje fluidni, neodredivi i nepostojeći politički činilac, upotrebljen je kao moneta poistovećivanja autoritarnih lidera sa društvom. Kad ti kažem ja, to je taman kao da ti je rekao narod: nema sankcija, brale.

Sklopljeni su neki važni ugovori. Koliko su dobri za nas, saznaćemo za nekoliko godina. Ovde još stoje zavarene dve cevi za „Južni tok“, a najveći dnevni list u Srbiji osvanuo je sa skoro nestvarnim naslovom: „Putin pozvao Srbiju da bude deo Turskog toka“. Rekao je: „Želimo stabilni Balkan. Srbija može da postane važna karika u transportu gasa“. Turski tok deo je zajedničkog atavizma, nije ni izbivao iz srpskih žila u prošlosti. Ali ovo je poslovna najava mirnog Balkana, bar zbog transporta gasa. Da li su to bili lozinka i smisao ove ambiciozne turneje?

Bilo bi dobro zaviriti u zonu razgovora koji se odvijao „u četiri oka“, licem u bratsko lice. Znaš šta maljčik, ovo što smo rekli pred novinarima, to je za njih, da tupe svoje plajvaze, a sad slušaj šta baćuška ima tebi da kaže. Tako nekako, ili možda sasvim drugačije.

Kad sve prođe, i vrati se na svoj Happy, Vučić će u višesatnoj ispovesti Mariću, na primer, kazati kako su ti razgovori bili teški. Izuzetno teški. Možda najteži koje je imao, a imao je toga ihaj! Ali, on sa tim nije imao problema, nije dao na sebe, nije dao na državu, jer niko, pa ni Putin ne može da ponižava Srbiju.

Ali, o čemu se radi? Ipak se o nekim stvarima ne govori javno. O podjednakoj bliskosti sa silama koje su sve udaljenije. Šta će biti sa ruskim centrom u Nišu? Šta to Srbija radi sa Alijansom, izvodi vežbe sa trupama i štabovima obe strane, ponekad u isto vreme. Kakva je cena za primicanje Uniji, šta je sa evroazijskim savezom? Šta od rashodovanog ruskog naoružanja još treba Vojsci Srbije, i važe li za nju još oni NATO standardi iz Tadićevog doba? Konačno, gde zaista ide Srbija, zna li to uopšte njen predsednik! Zna li šta će se događati kad se neizbežna odluka donese?

Neke od protokolarnih i tajnih tema svakako su u sferi političke trivijalizacije i mitskog folklora. Stereotipa o „pravoslavnoj braći“ i bezuslovnoj viševekovnoj ljubavi nije bilo ni na marginama. Politički interesi ne poznaju emocije, srpski deo Balkana za Rusiju je deo prostora a ne pitanje ljubavi. Rusija neće rešavati naše probleme, ali će možda pružiti pomoć, ne u skladu sa svojim, nego sa našim moćima.

Režimski javni servis, uporno i ponizno malajući i krečeći Vučićev postament, pokušao je da izdašno isprati susret u Moskvi. Da uz apsolutnu glorifikaciju predsednika prikaže njegovu posetu kao posebno dostignuće, nezadrživi lični uspon, pa skoro i herojski podvig. On na ravnoj nozi, na njegovom jeziku razgovara sa jednim Putinom i dobija sve što poželi.

Iste večeri mi se javio dalji rođak iz Niša, čije su impresije predsednikom beskrajne: „’El si vido, kačamak ti neslan ’bem, ovaj naš sa svakoga gde putuje razgovara na domaći jezik. Pa se ti još zajebavaj!“

Rekoh mu da više neću, i da sam lično zadivljen.

Ne zna se još kako i o čemu je Dačić razgovarao sa Lavrovim. Nema vesti da je bilo šta popio, niti da je pevao. Bilo bi razumno da mu je Vučić zabranio da zine, jedna budala manje u delegaciji.

21.12.2017.

Klinička slika – top lista agonije

Lista koju sam sačinio po svojoj, a moguće i uz iščitavanje opšte nevolje, postavljena je naopako: od desetke do nule. Ovde je samo nula vrh, ona je nedostižna i neuništiva. Naopaka lista najvažnijih primera besmisla ne mora da potvrđuje niti da negira bilo šta. Ona je samo nedužni svedok zlosrećnih vremena, uz pouzdani strah da nam dolaze još gora.

10. Beograd na vodi. Zasad su graditelji obezbedili samo vodu. To je srpski doprinos evoluciji unatrag, povratak homo sapiensa u rodnu tekućinu, opijanje najzdravijom zagađenom supstancom. Idealni ambijent za ljude-žabe koji će vremenom reevoluirati u srećne vodozemce. U skrušene građane budućnosti, kojima neće biti potrebno ništa.

Šeici i drugi izdašni darodavci napustili su ideju o vodenom Beogradu, iako su u prvom zanosu obećavali milijarde. Šta im bi odjednom, zar inače nisu navikli na pustinju oko sebe?

9. Voz crkva. Oslikan treš ikonama i besmislenim parolama, pod kreativnom rukom Marka Đurića. Prevozno sredstvo koje je krenulo zapuštenom prugom da širi srpski patriotizam među Albancima. Kad je video da bi taj originalni rodoljubivi železnički poduhvat mogao da izazove opasne sukobe, Vučić je zaustavio voz, a Nikolić najavio rat. „Ako to još jednom učine, izvodim vojsku.“

Vučić tvrdi da nije na vreme saznao za tu savršeno mudru ideju lucidnog Marka Đurića. Mada, odani seiz Marko to nije mogao da istrese samo iz svog razgranatog uma. Jedna relativno nezavisna televizija objavila je najtačnije analitičko mišljenje koje se tih dana čulo povodom tog maloumnog eksperimenta. Analiza jedne lokalne babe glasi: „Kuj ga je taj voz poterao, taj ga i ukočio!“

8. Hoblovanje Nikolića. Rekoh više puta, Vučića nikada nisam uhvatio u istini. Tako je bilo i za predsedničku kandidaturu. Rekao je: „Ne pada mi na pamet da se kandidujem!“ To je bio pouzdan signal da mu pada.

U danima kad je Vučić progutao svoju nepostojeću doslednost i objavio kandidaturu, Nikolić je slavio neki svoj rođendan, popio u to ime koju više, dobio napad kuraži i putem „Sputnjika“, posredno najavio da će se i on kandidovati.

Njegova partijska deca su se odmah bacila lajnima na njega, uvaljali ga u katran i perje i blato, prozvali ga plaćenikom, izdajnikom, huljom, đavolovim slugom. Tačno kako ih je naučio.

A zatim se pokunjio, odustao, odbolovao. Dobio vilu za stalno, obećanje da niko neće da čačka Dragičin sumnjivi fond i kancelariju sa 30 činovnika za opštenje sa Moskvom i Pekingom.

Pa sad vidite ko je to u stvari: nepismeni lisac u kokošinjcu, neobrazovani polutan koji je pazario diplomu, štrajkač glađu, vlasnik pecare, komunalni radnik ili četnički vojvoda koji je osvojio partizansko Dedinje!

7. Gašić i Vulin. Dva Vučićeva oslonca. Ministar vojske koji vojsku nije služio. Šef BIA koji nije znao šta to znači, dok mu nisu objasnili skraćenicu. Obojica dokazuju apsurde Vučićeve vlasti, pravilo koga se on drži: samo se osloni na najgore, ništa gore ne može da te snađe.

Gašić čuva Vučićev miran san, Vulin se drži zida i slike „vrhovnog komandanta“. Još ga nije okačio. Priča se da vrhovni nije zadovoljan svojim izgledom, a u foto-šopu to što treba da visi ne liči na njega, ne liči ni na šta. Gašić ćuti i radi. Šta radi? To ne zna niko, čak ni Gašić, u pitanju je tajna služba.

6. Tetka iz Kanade. Urbana legenda novog doba vlasti. Pokušaj da se glupom pričom skine teška sumnja. Reč je o tetki Vulinove žene, koja ne stoji dobro sama sa sobom, ako je bez priznanice „pozajmila“ tolike pare srpskom revolucionaru i najrevnosnijem čuvaru vođinog kulta. Odakle pare, to ne zna ni Bata Gašić, a i ako zna, ne zna kome bi to smeo da kaže.

5. Fontana na Slaviji. Estetsko i tehnološko čudo, simbioza prskalica, vode i muzike. Idealna zamena za Dimitrija Tucovića. Fontana koja svira besplatno, ravna atrakciji u kojoj medved vozi biciklo, ili lutki koja diže dreku kad joj se izvadi cucla. Igračka za idiote koju su stvorili po svojoj nastranoj meri. Mesto gde svoje kreativno ushićenje ispoljavaju Mali i Vesić, dok objašnjavaju da su fontana, ili onaj najveći jarbol u regionu, važniji od dečjih vrtića i bolnica, ili domova za napuštene.

4. Unutrašnji dijalog. To je fenomen unutar samog vrha, to jest predsednika, koji opšti sa samim sobom, na mnogo načina, donoseći odluke koje su jači od njega već doneli. U svom unutrašnjem dijalogu predsednik se sreće sa različitim mišljenjima, sukobljenim stavovima i besmislenim idejama.

Prinuđen je da se svađa sa sobom, pri čemu ne može da nađe pametnijeg koji bi popustio. Svaki unutrašnji dijalog završava se spoljnim monologom i neiskrenom ispovešću, za koju više ne odlazi kod patrijarha, nego kod Marića.

3. Moravski kanal. Taman je izgledalo da je ta stvar „legla“, kao proizvod zapuštenog uma. Bačević je u Kini, Nikolić bez moći da ponovo kopa. Oni su bili zagovornici tog velikog plovnog puta, sa potopljenim Jagodinom, Paraćinom, Ćuprijom, Đunisom, Grdelicom, Vladičinim Hanom. Oko kanala bi se navodnjavao pirinač, a na plažama ležao svetski krem, uz palačinke sa pekmezom od šljiva. Prema Grčkoj bi plovili prekookeanski brodovi i kruzeri sa po 7.000 putnika, punih para.

Prekjuče se javio izvesni Mrkić, prijatelj navedene dvojice, tvrdeći da bi moravski prokop od Srbije napravio Švajcarsku.

Moje pitanje za nadležne zdravstvene službe glasi: gospodo, jesu li vam dostupni ovi ljudi?

2. Boban Gašić. Brat gospodina Gašića iz BIA, koji tvrdi da ne zna šta mu brat ima od škole. Dakle ništa, kad ni BIA ne zna. Pošteno! Kao takav, po nalogu srpske vlade postavljen je za predsednika Nadzornog odbora niškog Kliničkog centra.

U vladi se priča da je mlađi Gašić sa dovoljnim uspehom završio bolničarski kurs u vojsci, zna sa nosilima, udlagom, prvim zavojem i veštačkim disanjem. Za početak, na novoj dužnosti radiće samo lakše hirurške zahvate.

1. Predsednički izbori. Festival pritisaka i torture, kružno kretanje „bugarskog voza“, kupovina, prodaja, krađa glasova. Pre svega, medijska presija koja je pred javnost, posle dugog i teškog varenja izbacila samo jedno lice: Najavu gadne i ružne budućnosti.

0 (nula). Inauguracija. Na samoj granici dna, tamo gde počinje mulj. Pompezno uvođenje u dužnost nadmoćno izabranog predsednika, malograđanski bal sa suvišnim ljudima. Manjak ukusa, izostanak stila, nedostatak sredstava za borbu protiv obilnog znoja. Ljubljenje, tapšanje, šljapkanje, razmena kapljica i rikecija. Estradna elita među svojima. Nada Macura sa providnom ‘aljinom i crvenim gaćama. Bilo je časno ne biti tamo.

Trebaće nam mnogo sreće za 2018. Da li ja to mislim da će ona biti gora od ove kojoj brojimo poslednje sate? Mislim, naravno.

29.12.2017.

Aca i Mile spasavaju naciju

Ma kako nam se činilo, u inat neverničkoj skepsi i neznalačkom huljenju, sve smo bliži spasenju. Ne znamo tačno od čega će nas čuvati istorijski pergament na kome će biti ispisana Deklaracija o opstanku srpske nacije. Ideja zvuči bajkovito i budalasto, kao zatureno pa iskopano mitsko predanje o stradanju i izbavljenju. Sadrži u sebi, a svakako i na sebi, patinu vremena koje nas je tako nemilice pregazilo, rasturalo i sastavljalo, mrvilo i prepravljalo, dok nismo postali ovo što danas jesmo.

Ako dragi bog da zdravlja i pameti, a ponešto od toga i zakine, spasonosni papir će u parlamentima Republike Srbije i Republike Srpske biti usvojen do Sretenja. Taj čin ne umanjuje ni saznanje o arhitektonskoj trivijalizaciji i gradnji čitave stvari, kao ni sumnja u zdravo rasuđivanje velikana koji tvorački stoje iza i ispred tog deklarativnog monumenta: Aca Srbin i Mile Dodik.

Narod je lepo rekao: kad đavo nema druga posla, on nahvata jariće pa ih krsti. Ako se ne može valjano izmeriti šta su to rečeni tvorci uradili „za narod“, pošto svoju samovolju obojica obrazlažu njegovom (narodnom) voljom, deklaracija je skoro savršeno opšte mesto za čuvanje zablude o definitivnom spasu od nepoznatog protivnika.

Deklaracija je naslovljena tako da je možda posvećena čitavom srpskom „nacionalnom korpusu“: dakle, Srbima u Srbiji i u regionu. Ove ovde i one tamo ugrožava vlast, svaka na svoj način. To nikakvi proglasi, jadikovke i apeli ne rešavaju. Posebno ne ako je rang odnosa među državama na tački smrzavanja.

Juče (ponedeljak) o deklaraciji je pred kamerama javnog servisa govorio Generalni sekretar predsednika Srbije. Nešto kao šef kabineta sa rangom ovlašćenja koji nadilazi sekretarsku poziciju. On je pokušao da obrazloži tu hartiju u izradi kao vitalni predznak nečega što će istoriju okrenuti naglavačke, a Sretenje uzdići do svetkovine sa novim, još važnijim značenjem od postojećeg.

Generalni je pokušao da bude nasilan u živom programu. Svom snagom se bacao kamenjem i drugim supstancama na „američku N1 televiziju“, koja je valjda citirala Amfilohija, a taj pop Vučića proglašava izdajnikom i „živom mu drži opelo“. Voditeljka ga je jedva upristojila i pokušala da ga vrati na temu. Mada je generalni za izmicanje Kosova optužio one pre njegovih, „jer Aca ne ratuje, nego pregovara“. Odmah zatim je osudio sve koji osporavaju sadržaj i smisao deklaracije „a da je nisu ni pročitali!“

Čekaj malo, druže generalni! Mi i ne slutimo da nam se sprema spasenje sa broda koji je pun rupa, crpke ne stižu da izbace vodu, a miševi su odavno utekli. To ne slute ni oni koji ne žive u Srbiji, niti mogu da prežive od njenih proglasa. Pa to se tiče svih nas, zašto se istorija odvija mimo onih koji je stvaraju? Dakle, nismo pročitali a zakeramo, a na Sretenje nam stiže sudnji dan, vaskrs pre roka.

Ako je već deklaracija potrebnija od Tomine platforme za Kosovo, zašto o tome nije bilo javne rasprave? Aca Srbin i Mile Dodik jesu najugledniji srpski umovi, ali ne mogu ni oni sve sami.

Nešto od tog suvišnog i tajnog dokumenta je ipak došlo do medija, bar njegovi ključni principi. Pa se tvorci (deklarativno) zalažu za pravo na upotrebu srpskog jezika, pravo na izučavanje i negovanje srpske kulture i negovanje srpske slobodarske tradicije, pravo na očuvanje i zaštitu srpskog istorijskog nasleđa, i pravo na informisanje na srpskom jeziku.

Nije poznato od koga se traže sva ova prava (u Srbiji), koja se inače nesmetano ostvaruju. Nigde se čak i ne naslućuju signali njihovog kapitalnog ugrožavanja. Osim ako iza svega ne stoji notorno neznanje, ili saznanje o restrikciji ili oktroisanju bilo kojega od navedenih prava. Ali, ko onda to čini? U Srbiji još postoje Akademija nauka i umetnosti, razgranato izdavaštvo, instituti za jezik, za nacionalnu istoriju, filološki fakulteti, pozorišta, muzeji, istoričari, mediji. Pravo na informisanje na srpskom jeziku ne ostvaruju samo oni koji su funkcionalno nepismeni, ili pritisnuti cenzurom. Ili pisci ove deklaracije, koji su svoj jezik sveli na ubogo, siromašno sredstvo za obrazlaganje onoga što je očito a jedino njima neobjašnjivo.

Srbi u rasejanju imaju problem sa adresom: ako ne ostvaruju svoja prava ili su ona redukovana, ne mogu ih imati ni posredstvom matice, niti njenim nemuštim apelima.

U svojoj osnovi, taj papir u izradi je (u Srbiji) nacionalno sektaški, i u neposrednom je sukobu sa ključnim principima Univerzalne deklaracije o ljudskim pravima: odnosi se samo na jednu etničku celinu u državi (državama) gde ima toliko različitosti i ekstremne osetljivosti na isticanje bilo čije i bilo koje nacionalne posebnosti. On Univerzalnu deklaraciju negira i u poimanju interesa svoje dijaspore, pa tako negira i njena prava.

Ne bih dalje o srpskom nacionalnom spasu, niti o spasonosnoj prepotopskoj lađi koju klepaju majstori Aca Srbin i Mile Dodik. Mislim da je mnogo važnije izbavljenje građana Srbije (a ne samo Srba) od siromaštva, propadanja, kriminala, nasilja, kulturne zapuštenosti i kiča, ugrožavanja građanskih prava i medijskih sloboda. Od onoga što je u živoj emisiji pokušao da učini predsednikov generalni sekretar, toga jutra zvanični izaslanik za anatemu retkih drugačijih medija i okupljanje svih Srba pod onu mitsku šljivu. Od predsednika, kao takvog. Za Mileta su nadležni Srbi iz Srpske.

Izbavljenje Srba u regionu od deklarativnog zalaganja matice nije moguće dok ona ne bude zamenjena istinskom brigom. A ona se razrešava na nivou diplomatije i praktične pomoći, moćnim lobiranjem i izbegavanjem plemenskog rogušenja i ratnih pokliča. Deklaracija poput sretenjske je izrugivanje.

U stvari, možda je rešenje za odbranu Srba od svega što im preti sasvim na drugoj strani: bez deklaracija i sličnih budalaština. To je čovek odeven u crnu, noćnu maskirnu uniformu ko zna koje paravojne bande. I on revnosno i odlučno brani sve Srbe, od svih osim od sebe i vrhovnog.

Dovoljno je da se umesto prazne deklaracije za Sretenje postave veliki bilbordi. A na njima samo čovek u crnom u omiljenoj dučeovskoj pozi. Uz legendarni, nezaboravni valterovski slogan, od koga nema nikakve nade niti koristi, nikakvog spasa: Das ist Vulin!

9.1.2018.

Bratski rafal?

Nije se mnogo Oliver Ivanović naživeo u slobodi, pao je juče ujutro, ispred svog ureda kao najvrednija srpska glava na Kosovu. Možda upravo zbog toga, jer suviše je tintara i tikava koje žude za večnom slavom u srpskoj istoriji, suviše je hajduka i razbojnika koji se bave nacionalnom sudbinom. Mnogo je ambicioznih ludaka koji ne znaju gde im je mesto, suviše ima budala koje odlučuju o pametnima. Svaki klovn misli da ima rešenje koje nikome nije dostupno, a mir je na jeziku onih koji ne izlaze na kraj sa nasiljem u svojim glavama.

Dok nastaje ovaj tekst, u toku je sednica nekakvog Saveta za nacionalnu bezbednost, tog trusta pilećih umova koji valjda i postoji da ne objasni i čak zataška ono što se desilo. Ubica je nepoznat, a otišao je u nepoznatom pravcu. Spalio je auto kojim se dovezao do mesta zločina. To je lozinka policijske nebrige i nemoći, koja verovatno zauvek amnestira tvorce ambijenta za likvidaciju Olivera Ivanovića.

Predsednik NUNS-a Slaviša Lekić je na svom Tviter nalogu objavio žustru optužbu na račun srpskih vlasti: „Bravo Srbi sa Kosova, bravo Srpska jebena listo, bravo Marko Đuriću. Je li, Marko Đuriću i ostala skotijo, kako to da Olivera ne ubiše u Prištini, Đakovici i Peći, nego baš u Mitrovici.“

Takav je Slaviša, bez ograda i kompromisa. Direktno u glavu, ako tamo gde udara glave ima.

Slutim da ipak nikada nećemo saznati šta je i koga dovelo do strašne odluke da Oliver Ivanović više ne živi. Zaplet u kome je on nestao pod rafalom i mržnjom, ma čija da je, suviše je mračan da bio bio raspleten sterilnom policijskom potragom. Ali, Vučić i Marko Đurić su požurili da zločin odrede kao „teroristički akt“. A to, naravno, indicira etničku pripadnost ubice, sa svim pogodnostima za patriotsko rabljenje takve okolnosti.

U stvari, reč je o čistom političkom atentatu, bez osnovnih odlika terorizma: (neselektivni napad, mnogo žrtava, velika razaranja, jasna poruka, preuzimanje odgovornosti, pretnje novim akcijama).

Koja ga je politika onda ubila? Ivanović nije bio po volji vlastima niti njihovim medijima u Beogradu, niti Srpskoj listi koja je ušla u bratsku koaliciju sa Haradinajem. Ni oni njemu nisu prijali, više puta je javno govorio o strahu građana i nasilju u Mitrovici. U intervjuu za NIN (28. septembar 2017) Oliver Ivanović kaže: „ Neverovatan je osećaj ugroženosti i straha kod naroda. Da se odmah razumemo: ti ljudi se ne boje Albanaca nego Srba, lokalnih kabadahija i kriminalaca, koji se voze u džipovima bez tablica. Droga se prodaje na svakom ćošku, svi roditelji strepe zbog toga. Bilo je toga i ranije, ali ne u ovolikoj meri i nisu se ti ljudi ponašali bahato kao sada. Policija sve to gleda a ne reaguje, građani se osećaju nezaštićeno, mada su u kosovskoj policiji na severu, sve naši ljudi, Srbi. Neki od njih su iskusni policajci, koji su radili za MUP Srbije, ali ni oni ovde ne rade ništa.“

Parče kosovskog prostora, koji uz loše policajce i delegiranu razbojničku družinu kontroliše država Srbija, Ivanović je opisao kao pakao iz koga se nema gde. Haotično društveno uređenje vlada na ničijoj zemlji opijata i nasilja, i svi su ti ljudi Vučićeva politička snaga i uzdanica, atest da ga Srbi na Kosovu vole podjednako kao i svi drugi. Ivanović, naprosto, nije u tome, i mrzeli su ga oni čija je bratska pažnja od životne važnosti.

Sve to stvara i ostavlja teško osećanje o etničkom rascepu koji se razrešava gubitkom razuma. Zbog toga i jeste rizično obrazlagati sumnju, ali je neoprostivo ostati bez nje i verovati u arlekinovsku logiku Marka Đurića. Ko god se ne slaže sa njegovom sumornom vizijom rodoljublja, ili Vučićevim viđenjem rizičnih modela izlaska iz krize, još će ga gledati kako objašnjava ono što ne postoji. Skandiranje „Aci Srbinu“ u danu tamošnjih izbora jeste smrt svake ideje o političkom poštenju i vrbov klin u nekakvo „jedinstvo“ Srba kao takvih. To je i anatema za Ivanovića, koji je uporno odbijao komande daljinskim upravljačem. Da li ga je sve to dovelo pred sudije?

Nezavisno od egzekutora i onoga koji je to strašno delo naručio, Vučićeva se vladajuća kamarila našla u zatvorenom krugu. Istom onom po kome se on još kreće kao neugledni radikalski mulac. Pa do jučerašnjeg ubistva, koje će svakako uzdrmati njegovu neprikosnovenu vlast nad svima, nezavisno od toga da li je ubica Albanac ili Srbin. Ili stranac, kako to reče Vučić. Jezik mržnje, koji se ovde i na severu Kosova brusi više od pet godina, putuje kao rafal.

Ambijent straha i užasa prirodno je stanje prištinske i beogradske vlasti. Neko je, usred očaja i beznađa, pozvao na mir, razum i staloženost u Srbiji. Na sve ono čega ovde nikada nije bilo.

17.1.2018.

Ćorava kutija

Dan posle izbora, naslovi u režimskim štampanim stvarima: „Vučić razbio!“ „Vučić oduvao opoziciju!“ „Uništio ih je!“ I još mnogo izliva ludačkog trijumfalizma. Jozef Gebels bi dodao: Vučić pobeđuje na svim frontovima, Beograd se nije uzdigao, pao je još niže, srce demokratije iščupano.

Analitički umovi traže dovoljno dobre formulacije za svoje lamente nad opozicijom. Ne mogu da ih nađu, jer je poraz nesumnjiv a krivaca i krivice nema, jer to nije poraz opozicije. Nema i nije bilo valjane formule za demontiranje Vučićevog jezivog mehanizma koji je prethodno već razorio sve. I projektovan je tako da svoju razornu misiju nastavi u nedogled. Odgovornost svih koji su pristali na Vučićeva pravila igre samo je prividna: drugih pravila nije bilo. Pitanje je samo kako se Osmi putnik začeo baš u telu Srbije. Još dugo nećemo saznati.

Pouzdano znam da ni mnogi od onih koji su mu onomad potpisali odanost, nisu oduvek shvatali Vučića ozbiljno. Imali su dobre razloge za to: iz mračne prošlosti, stigao je politički i lično teško oštećen, i to na leđima neugledne radikalske bedevije – Tomislava Nikolića. Ko je 2012. ponovo oživeo Šešeljevo zmijsko gnezdo uveren da ga je spalio – skoro da je nevažno. Čaršija govori da su ga za projektovano samouništenje klonirali Boris Tadić i Miki Rakić, ali im se stvor oteo. Posle izbornog kraha Demokratske stranke, Tadić je u nedelju održao dobar, ali zakasneli, besmisleni, suvišni govor, koji je možda i patetični krst na njegovu konačnu političku sahranu.

Boris Tadić, takav kakav je, nije ubedio ni jedan odsto birača da je danas neko drugi. Vučiću 45 procenata veruje da on u devedesetim nije ni postojao, da je preobražaj u ovo delotvorna evolucija političkog pračoveka u Domanovićevog Vođu. I da je samo on budućnost Srbije, koja budućnosti skoro i da nema.

Sklon sam da politički počivšeg Tadića amnestiram od njega samog, jer njegova odgovornost nije mogla dalje od plitke političke pameti. Dakle, nedužan je, kao i grupa olinjalih fizionomija koji se sve češće slikaju sa porazima, ne znajući odakle sve to dolazi. Ne verujem, dakle, u krivicu srpske opozicije, razuđene, slabašne, konfuzne i dezorijentisane, za ovo što se u nedelju dogodilo u Beogradu. Ljudi su radili najbolje što su umeli, njihova je moć takva i tolika i oni uglavnom ne razumeju šta se dogodilo.

Poraz je mnogo dublji, on se može videti kao koncepcijski, vrednosni, estetski i etički slom čitavog društva, nesvesnog metastaze i agonije, koja ljude drži u samrtnoj rezignaciji. Vučićevi trijumfi, gde ih ima i nema, dolaze samo iz opšteg i dubokog narkotičkog sna, u kome je pacijentu svejedno da li mu seku nogu ili vade srce. Pošto su izgledi na skoro buđenje ništavni, svejedno je. Objašnjenje Vučićevog modela vlasti nije moguće logikom političke teorije, socijalne ili lične patologije. Čak ni kao simbioza realne i političke mafije, ili kao sumorna konfuzija nastala iz svega, kako bi sakrila istinu koju ne vidi bar četvrtina Srbije, a ostale je baš briga: tamo nema ničega, ali to opstaje kao negacija svakog smisla i sistema. Zbog toga je to klizavo, ljigavo i skoro neuhvatljivo, rezistentno na razum i opiranje.

Na nekom nivou poimanja katastrofe koju živimo, beogradski izborni rezultati imaju nekog paradoksalnog smisla. Dok je Vučić držao pobednički govor, okružen ljudima koji bi bili savršeni modeli za svaku poternicu, njegov probrani tim sastavljen od posilnih, dvorskih luda, slugu i raznih arlekina, slavio je svoju novu pobedu nad gradom koji je nekada bio veliki. Točio se šampanjac, a gazda nasred pobedničkog govora panično uzvikivao: „ne prskajte!“

Usred euforije koje je izmakla svakoj kontroli, dr Nebojša se setio Gorana Vesića, i njegovog mučeništva u studiju javnog servisa. Tamo mu je neko, dok je urlikao, spustio ton za „dva decibela“ i tako ga omeo u izlaganju, iako je Vesić na debatu navodno stigao neometen.

To bi mogao da bude medijski eksperiment Nebojše Stefanovića, koji je slučaj ugrožavanja Vesića prvi izneo, da se nije pojavio vođa sa svojom izuzetno sumanutom idejom: neće na javni servis dok ne sklopi ugovor da mu tamo neće „spuštati regler“. Moraće da ga ostave u granicama decibela i neopisive buke koju je u stanju da proizvede.

I pored svih dokaza da je javni servis ponizno primao u goste samo Vučićeve obožavaoce, Vesić kao „žrtva“ je poruka da se u budućnosti očekuje potpuna poslušnost, bez rezerve, bez sumnje, uz apsolutno obožavanje firera. Takav ugovor hoće Vučić.

Karnevalski medijski despotizam u Srbiji konačno je dobio nakazno lice, kao simbol jedine istine. Prihvaćena je diktatura ružnoće, lažljivosti, besprizornosti, podlosti i kukavičluka, a sve je uz opšti, razdragani slom, postalo vrednost u koju ne može biti sumnje. Čak jedina vrednost. Jedini koji se mora voleti, bez traganja za izvorima te neosnovane i nedostojne ljubavi, bez objašnjenja o čemu je tu zapravo reč. Jeste odvratno, ali deluje.

Taj nivo agitpropa ovo društvo ne može da podnese bez realnog stropoštavanja, i uzdizanja samo onoga što ne postoji. Srpska opozicija nije imala političkog protivnika, nego utvaru koja je porazila društvo, a borba protiv takvih stvorova najčešće je uzaludna, i traži opšti otpor. Čak i onoj četvrtini glasačkog tela koje slepo sledi prepoznatljivi vonj vođe svog čopora.

Beogradu i Srbiji predstoji traganje za izlazom iz ubitačne klaustrofobije. Dobro je ako je ovo donja mrtva tačka ispod koje se ne može, ako dno nema više svojih slojeva i mračnih laguma. Sudeći po obećanjima vođe i te kako ima gde da se tone. Povedimo opoziciju, ako ona već ne ume nas. Građanska je dužnost da hitno proizvedemo novu.

U svim izbornim slikama, koje sam poput stripa ređao pred sobom, ostao sam zatečen pred pojavom Mileta Dodika, predsednika Srpske, na biračkom mestu u Beogradu. Bila je to moja uteha u traganju za razlozima opčinjenosti ništavilom, košmarno suzbijanje košmara.

Nisam potpuno u stanju da pojmim to agresivno polidržavno svojstvo, budući da imam samo jednu zemlju a rezerve nemam. Glasam samo na jednom mestu, Mirijevo, opština Zvezdara. I to mi je dosta, obavio sam dužnost, ostvario pravo. Badava moj glas, ništa nisam mogao da promenim ubacivanjem listića u ćoravu kutiju.

Ali Mile, on je neizbežna, krupna figura, čovek koji je ovde koliko i tamo i ne zna se šta mu je gde. Držeći listić nad kutijom, bio je promoter prijateljstva na najvišem, ili najnižem nivou zadatog partnerstva: ništa ne pitaj zemljače, glasaj kao ja, znaš kako i za koga to radim.

U Srbiji Mile ostvaruje samo pravo glasa. Za sva druga valja mu preko reke. Ovde mu je otadžbina a tamo materina.

7.3.2018.

Šešeljev svet

Šta je nama bio, a šta danas jeste Vojislav Šešelj? Niko i ništa, uveren sam, mada je teza o njegovoj minornosti lagodna amnestija za veliko životno nedelo. Pre četvrt veka rulja je bila opčinjena njime i njegovom pojavom, izlivima javne mržnje i ekstremnog šovinizma. Takva je svetina, stvara svoje mračne junake a i oni nju. Vojvoda u doba devedesetih beše postao folklorno čudo, koje burno evoluira u čudovište i tragikomično strašilo. Najveći Srbin opčinjene gomile stigao niotkuda, kukavni siledžija i pištoljdžija, sa ustima punim poganog jezika i najgadnijih uvreda.

Tu verbalnu infekciju sejao je nesmetano, svuda i uvek, agresivno i neumorno. U atmosferi svakojakog nasilja neko ga je proizveo u četničkog vojvodu, pa je kao takav postao etalon rodoljublja. U tom svojstvu je vršio svoju mahnitu istragu izdajnika i plaćenika, a uz Nikolića i Vučića je stao na čelo opskurne četničke trojke koja je godinama nesmetano prislanjala nož pod grlo nesrećne Srbije. To je sečivo još na istom mestu.

Pred dobrovoljni odlazak u Hag, sa namerom da sredi „Kurvu del Ponte“ i rasturi tribunal, najavio je Đinđićevu smrt. U tom poslu pomagao mu je lični seiz Tomislav Nikolić, koji je na Trgu Republike napravio morbidnu paralelu sa počivšim Brozom: „Ako negde vidite Zorana Đinđića, recite mu da je i Tito pred smrt imao problema sa nogom.“

O svom obimnom nedelu i razbijanju svake ideje o ljudskoj pristojnosti ispisao je na hiljade stranica bezvrednih kupusara, sa naslovima pogodnim za suptilne grafite u staničnim klozetima. Njegovo suđenje se pretvorilo u farsu, u kojoj autistične sudije sa smešnim perikama, ogrnute crvenim togama, sude klovnu koji prezire svoju i svačiju slobodu.

To je trajalo godinama, na radost insomničara, koji su noćima u odloženom prenosu gledali neverovatne dijaloge smlaćenog vojvode i kostimiranih sudija. Tamo je smrtno oboleo od raka, a Nikolić i Vučić su mu spremali potresno posmrtno opelo i ukop, optužujući sud za surovost, a vlast za nemar. Mesecima su nosili majice sa oslikanim Šešeljevim nosem i ostatkom lica, tražeći saosećanje za svog izmoždenog učitelja, već viđenog mrtvaca. Bio je to preventivni, patetični parastos, na koji pokojnik iz svojih razloga ne beše došao.

Odmetnuti radikal Nikolić je u odsustvu gurua osvojio vlast i predao je Vučiću. Šešelj je sa robije pretio izdajnicima i proklinjao ih iz svoje agonije, sve dok nije nagovešteno da bi mogao da bude oslobođen. Vulin je zakukao: „Zapad ga namerno pušta da bi rušio Vučića.“

Šešelj se vratio slobodan i zdrav, jeo je cvekle i jabuke i skinuo kancer sa jetre. Postao je sluga svog nekadašnjeg potrčka. Beznačajan u politici nastavio je da kao i uvek podržava ono što najmanje vredi i nanosi najveću štetu.

Prekjuče smo čuli konačnu presudu za Šešelja, od nečega što se zove „mehanizam“, ali i u toj posttribunalnoj napravi ima sudija. Žalbeno veće mu je odrezalo deset godina robije što je, uz nešto viška, vojvoda već veselo odležao. Dakle, sada je ratni zločinac sa atestom, što mu ga je dao taj mehanizam koji Srbija priznaje kao legitimni sud.

Ne bih komentarisao presudu, niti pravio analogije sa drugim odlukama. Ne mrzim Šešelja, potpuno sam ravnodušan prema njemu, mada sam sa njim i Nikolićem još 1993. kao pukovnik Vojske Jugoslavije imao teške javne sukobe. Arhive su dostupne. Bilo je tu, da oprostite na formulaciji, ali tačnije nema, obostranog javnog pičkaranja (sa Nikolićem bukvalnog) nastalog na osnovu mog uzaludnog otpora pojavi da su mnogi oficiri, i neki generali, pali na kolena pred Šešeljem. A on je na sednici savezne skupštine u TV prenosu javno rekao da radikali neće da glasaju za budžet dok Lj. St. ne bude izbačen iz vojske. No o tome drugi put.

Nisam ponosan zbog mog ondašnjeg rečnika punog glagolskih radnji, niti okolnosti da sam istom merom odgovarao na Nikolićeve i Šešeljeve psovke. Ali, tada sam verovao da se sa tim bahatim vucibatinama ne može drugačije. Grešan ja, u to sam uveren i sada.

No jutros (četvrtak), gledao sam nekakve umudrene analitičare, sa svojim okorelim lamentima o uobičajenoj sudskoj nepravdi, uz odvratno opšte mesto da je Šešelj osuđen „samo zbog toga što je Srbin“.

Ne bih licitirao sa nacionalnim osećanjima VŠ, takvo sektaško merilo pripadanja držim beznačajnim, ali ako stvari razložimo do krajnjih (nacionalnih) konsekvenci, Šešelj je po svom opusu i svim učincima ekstremni antisrbin. Njegova su zlodela učinjena pre svega Srbima u Srbiji i njenim građanima koje je označavao, javno vređao, proganjao i deložirao zbog porekla koje nije smatrao podobnim.

Ma kako u ovom času bio bez uticaja i bez značaja, on je ono zmijsko jaje iz koga se začelo gnezdo sa zlim potomstvom koje je iz temelja uzdrmalo Srbiju. I zatim je vraćalo i vratilo u predcivilizacijsko vreme. I u tome je prevashodno sadržana njegova antiistorijska uloga, te se objektivna beznačajnost ličnosti VŠ može videti i iz drugog rakursa: on je patrijarh svega što nas je unesrećilo, zaustavilo, onečovečilo i unazadilo.

Ma kako nam se činilo, mi živimo u Šešeljevom svetu. On se otrgao od grobarske lopate samo da bi se uverio kako se u tom nasledstvu snalazi njegovo čedo, najmanje jaje iz gnezda. I tek sada, kao osuđeni zločinac, vojvoda je nesumnjivi ponos svog jezivog legla.

13.4.2018.

Običan dan vrhovnog cenzora

„Gospodine predsedniče dobro veče, danas je dan slobode…“

„Kakva sloboda? Ko ugrožava slobodu medija, da pitam ja vas? Da nisam to ja? Mene nazivaju pederom, diktatorom, čovekom koji drži svu vlast u zemlji, uzurpatorom ljudskih sloboda… Navedite, molim vas, bar jednu ljudsku slobodu koju sam ugrozio? Navedite. A svi ti bednici, dok su bili na vlasti poslali su Šešelja na robiju. Uhapsili su Mladića. Kome je Šešelj išta loše učinio, za koga je rekao lošu reč? Lopovi su sve pokrali, sve su strpali u svoje džepove. Sve su to bili Soroševi plaćenici. I vi me pitate o slobodi medija, kad svako može da me pita šta želi. Ali neki ne pitaju šta žele oni, nego oni koji su ih poslali.

Bednici lažu, da vam ja kažem, moj je princip borba za istinu. Sve što sam rekao ostvario sam, nisam bežao ni od koga. Nemam problema da saslušam bilo koga. Moja tolerancija je neograničena. Kaže meni Angela, kako sve to možeš da istrpiš Alek, mein liebe Freund? A ja njoj kažem, e moja Angela, ne znaš ti šta sam ja sve prošao u životu, šta su mi radili, naučio sam da trpim, naučio sam da radim, da se lišavam sna. Da stvaram. Ja stvaram za njih, u višegodišnjoj sam insomniji, to vam je stručan naziv za nespavanje, a oni sede po kafićima, piju, šta ti ja znam, ledenu kafu, jesi li čula za to, sestro slatka, ledenu kafu, kažem ja njoj, u devet ujutru piju šta im padne na pamet. I ogovaraju me, psuju, kažu da sam lud, da mi treba tri konzilijuma da me izmere…“

„Ali..“

„Nemojte da me prekidate, molim vas. Ni ja vas nisam prekidao. Ako ovako nastavite, ako i dalje budete nepristojni, neću više da dolazim kod vas kad me pozovete. Dolaziću po svojoj volji, sa čovekom koji će držati moj regler. Spuštali ste Vesiću regler, meni nećete. E meni bogami nećete. I tako badavadžije piju kafu, a oni bednici Janković i Đilas, slobodno ovde kažem da su jadnici, bednici i lažovi, oni bi hteli da me smenjuju na ulici. E, to neće moći. Izađite na izbore, lažovi jedni, lopovi i nikogovići, pa me pobedite. Ajde, stanite mi na crtu. Ja sam hrabar, ne bojim se nikoga, nikome neću dati Kosovo, isto ono Kosovo koje su žuti već predali…“

„Gos…“

„Nas čekaju teški trenuci, teški za ovaj narod, i ja se borim za narod, baš me briga za mene, moram da donesem neke odluke, jako teške odluke. One neće biti prijatne ni za koga, posebno za narod, mada bednici seire misleći da ću da potpišem nezavisnost Kosova. Ja ne znam šta ću da potpišem, sve što potpišem biće bolno za mene, ali ja brinem o budućnosti. Nemojte da me prekidate. A ovi što govore o niškom aerodromu, oni nemaju pojma o čemu pričaju. Ako žele da ga zadrže, neka ga zadrže, ali ja ne dam pare za toranj, ni za obnovu piste, neka vide kako će. Eno, Zorana je stalno na koridorima, gradi se, više smo autoputa izgradili nego Nemačka svojih autobanova u doba Hitlera. Baš sam to rekao Angeli, a ona meni, svaka čast Alek, tako mala zemlja a tako dugački putevi, šta će vam to, svaka čast, ali Kosovo se mora rešiti, tako ona kaže. Kosovo u redu, ali Trepču i Gazivode ne dam.“

„Samo…“

„Bednici su pokušali da hapšenje Marka Đurića predstave kao moju konstrukciju. Zar je to sloboda medija? Sve lažovi i bolesnici, sram ih i stid bilo. Ja sam hapsio Đurića, čoveka koji je izgubio 20 kilograma samo od stresa od onog pravoslavnog voza koji su mu zaustavili. I sada mokri u krevetu, to samo vama kažem u poverenju, jedva ga prepariramo da ode na Kosovo. Vulin bi išao, ali ga nigde ne puštaju. On je patriota i veliki radnik, kad dođe kući, tiho, kradom ušuška decu i sakrije se od svih i razmišlja samo o izvozu naoružanja i odbrani zemlje. Ja sam njegov vrhovni, ali on je stub odbrane, a i za njega, molim vas, bitange kažu da je potpuni ludak. Pa ovde kao da nema normalnih, svi su normalni, samo mi nismo. I sada ta Rosu, bedna teroristička grupacija onih zločinaca Tačija i Haradinaja, koji su moji prijatelji, jer bolje je tako nego da ratujemo, hapse mog Marka, a on je još za mog prijatelja Olivera Ivanovića rekao da je srpski neprijatelj. I onda ovi u Nišu protestuju, teraju me dripci tupavi, iš iz Niš, ni padeže ne znaju, tupani jedni. To je onaj bednik Živković, sa dva odsto podrške organizovao, a ja znam da me Nišlije vole… A Hrvati… moj i Kolindin odnos više nije dobar.“

„U toku…“

„Na to pitanje ću vam odgovoriti kasnije, nećemo dozvoliti nikakav skup u Hrtkovcima, priča se da sam pisao govor Šešelju za vreme rata, kad nas je tamo dočekao srpski junak Ostoja Sibinčić. To su podlaci i lažovi, ništa ja nisam pisao, samo sam prekucao koncept, Šešelj je genije, njemu govor ne treba, to smo imali za istoriju. I ja nisam terao Hrvate odatle, vikao sam u sebi ostajte ovde, ali bio sam mlad, niko me nije slušao… I sad onaj debeli Čanak hoće da sprečava Voju, niko nikoga ne mora da sprečava, Nebojša šalje policiju, nema okupljanja u Hrtkovcima, ne znam da li je Sibinčić živ, da ga vidim. Ali mislim da nije živ, Voja je živ, mada nam je za malo umro u Ševeningenu, evo ga, pije cveklu, jede stočnu repu, pase neke travke, da nam živi još dugo hvala bogu, rekao sam mu da bude miran u Hrtkovcima… A za medije, laž je da bilo koga sprečavam, da sam zauzeo neke medije samo za sebe, evo neka svedoče Marić, Sarapa, Krle, Vuk Stanković, sve ljudi od časti i integriteta: da li sam bilo kada uticao na njihovo poštenje i objektivnost.“

„Kažu…“

„Neka kažu šta hoće. Kažu neki reporteri bez granica da smo poslednji po slobodama. Zašto neko ne ode u Tursku, u Belorusiju, u Rusiju, da vide kako su to moji prijatelji rešili. Neka vikne neko „Lukašenko pederu“. Erdogan drži oko hiljadu novinara u zatvoru. Imaju svoj novinarski paviljon, savet za medije, strategiju. Kaže da im je tamo dao punu slobodu, imaju zatvorski bilten, neka pišu sve što odobre stražari. A ja trpim ovde svakakve jadnike koji izmišljaju nebuloze o meni, mom bratu, o mom kumu, o mafiji koju navodno vodim. Zar to nije sloboda, piši o mafiji, ali ne diraj mi brata. Ja sam osetljiv na njega, on na mene, on ima svoje novine i piše šta želi, i ja se ne mešam, dao sam mu punu slobodu stvaralaštva. I atentat u Jajincima su organizovali na moju porodicu, pa šta? Ne bojim se ja, hrabar sam i pametan. Marić me slobodno pita šta želi, sa njim sam na „ti“, pa šta mi fali. To je dokaz kakav sam ja čovek, vlast me nije promenila. A aerodrom u Nišu, ili aerodrom u Kraljevu, kako hoće, ako ne daju državi – nema para. Ne dam, eto.“

„Uskoro…“

„Da, idem prekosutra u Moskvu. Putin me molio da idem, moli me već više meseci, ali jedva sam stigao. Ajde, rekoh da odem i podignem mu malo ugled. Gledaćemo paradu, možda tamo povedem i ovog Skota koji mi radi o glavi da mu Vladimir kaže neku reč. Ja nemam problema s tim, ja sam hrabar i vredan i gledam šta sam sve izgradio, kako će me istorija zapamtiti. Ja sam hrabar i bio sam spreman da se večeras suočim sa svim vašim neprijatnim pitanjima. Čekaju nas teški dani, ali ja nemam problema s tim. Više puta ste hteli da me isprovocirate, ali ja kontrolišem svoje emocije, hvala vam lepo, ali niste uspeli. Ovu emisiju ja završavam, u ime gromoglasne tišine, za slobodu medija.

Laku noć gledaoci u Srbiji, jadnici, bednici, sirotinjo uboga, beskućnici i dripci, sram vas i stid bilo.“

5.5.2018.

Deset miliona, brate!

Fudbal je veliki posao, predmet globalne zaluđenosti jurenja za loptom. To možda i jeste najbolja igra koju je primitivni lovac izmislio, i u njoj učestvuje sve više trkača za naduvanim balonom, u nadi da će se bilo kada, bar jednom izvući iz sopstvenog ništavila.

Za nekoliko dana počinje svetsko prvenstvo u Rusiji, a tamo su se nekim čudom našli i naši, iznikavši nekako iz blatnjavih njiva u kojima se odvija golgota prosečnih mučitelja igre, sa balonom koga valja nekako ugurati u prostor između dve stative i jedne prečke, s tim što čuvari tih vrata jedino to ne dopuštaju. Sve ostalo je taktika.

Mada, ova je igra prljava taman koliko se zaluđenicima čini da je čista; u njoj su svoja najbolja mesta našli poslovni ljudi, mafijaši, kumovi, iznenadni bogataši, čestiti svet koji gricka semenke i leblebije, urla, psuje i bije se, fanatici pored televizora, kladioničari na autsajdere. Svi dakle, koji svoja raznolika uzbuđenja nalaze samo u jednoj, samo na prvi pogled jasnoj stvari: fudbalu. Ali, to je privid, jer je svaka utakmica priča za sebe, ništa se identično ne ponavlja, svaki je potez jedinstven, čak i kad su utakmice nameštene: kupljene, prodate, kladioničarski nepredviđene. Sve u svakoj od njih je drugačije.

Moglo bi slobodno da se kaže da je fudbal igra koja je nepredvidljiva, ali i posao koji se i te kako može organizovati, posebno kad to, i u jednom i u drugom slučaju, čine majstori.

Od običnih, četo polupismenih momaka, fudbal ume da napravi zvezde kojima u svetu poznatih i bogatih nema ravnih. Fudbal je takvo tržište u odnosu na koje je svaka druga roba postala bofl. Trka za najveće majstore, koji su se uzdigli ili iznikli, postaje mahnita posle svakog svetskog prvenstva, jer je to sajam najskupljeg mesa, onih koji će mnogo više para doneti nego što se za njih daje, osim ako procena ne bude pogrešna. Onda je to propali transfer, ili nešto slično.

Sve što se u Srbiji još kao embrion pojavi u obliku bića koje u sebi nosi neki fudbalski dar biće prodato u bescenje. Tamo gde fudbal nešto vredi menadžeri trče za igračima; ovde očevi i stričevi talenata jure menadžere i klinci postaju njihovi robovi.

Fudbal se u Srbiji već decenijama nalazi na samoj granici legalnog i poštenog; u sve što razara tu igru uključeni su svi kojih se to tiče. Mala para veseli čoveka, a bilo je ovde i većih novaca, kada je ponekad na ovdašnjoj blatnjavoj traci iznikao istinski daroviti klinac.

Fudbal jeste vid ispoljavanja rodoljublja: misli se da niko i ništa ne vredi izvan fudbala. U polufinalu protiv Nemačke pre četiri godine Brazil, zemlja od skoro 200 miliona ljudi, zapala je u kolektivni plačevni trans, jer su ih radni Nemci bukvalno fudbalski ubili sa 7:1!

Ovdašnji patriotizam je čudesna mešavina loptačkog sveznanja, neznanja, dunsterizma i kompleksa niže vrednosti, koji se kompenzira onim višim. Naša su opravdanja za sve neuspehe trivijalna, ali prolaze neometena kroz zagađeni loptački prostor: ne valja selektor, mrze nas sudije, potplaćeni su funkcioneri, kidnapovali su nam najboljeg, sipali su ovima sedative i blagi otrov u hranu. Umesto prema protivničkom golu, napadački red je recimo zaglavio u već zaglavljenom toaletu. Nikada kao reprezentacija nismo bili prvaci sveta ni Evrope, ali jednom, samo jednom kad se sve stvari postave gde treba, eto nas na vrhu, jedinom mestu koje nam pripada.

Iz našeg štaba, pred Rusiju, stižu izjave pune komičnog optimizma. Šta je drugi krug za nas, idemo u finale! To je izjavio i selektor, žaleći što Mažić neće biti u prilici da sudi na završnoj večeri, jer će tu biti fudbalske zvezde iz njegove zemlje.

Ali, dobro, selektor ima prava na svoj optimizam, on je motivišući sam po sebi; nema štete, mada mogu da nam se smeju oni jači. Objektivno, san o finalu je amaterska projekcija zaluđenika. Ni manje ni više od toga.

Ali, juče je predsednik SNS-a primio prvi srpski loptački pogon i podelio svoje lucidne utiske. Čak i pare koje ne postoje, u finalu koje nije moguće. Naredio je da se obavezno razbije Švajcarska, pogodite zašto: u njoj igra 7 ili 8 etničkih Albanaca. To je već viši nivo rodoljublja.

Za moje rasuđivanje o fudbalu, sa skromnim poznavanjem praktične igre i statusom posmatrača vrhunskih utakmica, ovo postaje pitanje ludačkih pretpostavki: nekim čudom, na primer, svi ostali polude, budu otrovani, istranžirani, skršeni ili drogirani te Srbi osvoje trofej nad trofejima, pred kojim je šampion u bilo kom sportu samo bleda senka. Predsednik SNS-a će iz svog, ili ne znam čijeg džepa izvući 10.000.000 evra (slovima deset miliona evra) i podeliti junacima. Nema veze, rekao je on, što loptači dobro zarađuju i rešili su za sebe sve ono što predsednik nije za državu.

Iz čije glave je potekla tako sumanuta odluka za nagradu u inače nemogućem poduhvatu? Nema boljeg dokaza da živimo u zemlji fantazmagoričnih pajaca i vilenjaka, koji su pokidali svaku nit sa realnim svetom, ali i ideju o svojim nadležnostima i moćima.

Svaka čast momcima koji će braniti boje Srbije, navijaćemo za njih, posebno protiv Švajcarske. Ima u našem pogonu i nekoliko odličnih igrača, no ovde priča odlazi na sasvim drugu stranu: u domene tragične bajke, čiji je princ već jednom bio strašilo i huligan u pokušaju, a sada je sebe proizveo u vođu i mesiju fudbalera, onoga čije priče postaju indikator opasne metastaze nesolidne glave ovog društvenog organizma.

2.6.2018.

Ratnički ples na kiši

Nisam razabrao zašto Vučić uživa da pokisne u istupima koje smatra važnima. Tako beše i kad je Vladimir Vladimirovič gledao vojni defile priređen u njegovu čast. Pljuštala je kiša, a prezident svega u Srbiji nije želeo ni kišobran ni kapuljaču. Uporno je kisnuo zabranivši svima iz komične svite da otvaraju amrele; željan dažda koji mu omogućuje da bude sveti mučenik, kišna glista koja se uspravlja u svetoj nebeskoj vodi.

Tako je bilo i u Kraljevu. Onaj major koji je predao raport ispred svečanog stroja raportirao je dvojici: gospodine predsedniče i vrhovni komandante, potencirajući bolni rascep onoga koga je tako raskošno oslovio i svega što ovde jedva još postoji. Nisam siguran imamo li predsednika, ali vrhovnog zaista nemamo, što znači da je tu zvučnu no praznu titulu neko izmislio. Sećam se da je to učinio fiktivni vrhovni, titoisao se lično, a da je njegovu visost prilježno glancao regrut Vulin, a kasnije i svi drugi poniznici.

U Kraljevu je zabeleženo, prvi put u istoriji srpske oružane sile, da je žandarmerija komandovala vojsci, dok je prvi general sedeo kao na sopstvenoj daći ne mešajući se ni u šta, ne samo zbog toga što ga niko ništa nije pitao. On se ponašao kao beznadežni sluhista na lošem koncertu, ne videvši ni ono što je bilo očito u direktnom prenosu na svim kanalima državne i paradržavne televizije: bila je to amaterska priredba o terorističkom atentatu i jurenju te grupacije po nekom igralištu i ulicama Kraljeva.

Supozicija (taktička pretpostavka) beše ovakva: grupa terorista se zaputila u Kraljevo, znajući da će se tu u redovnoj dokolici zateći izvesni ministar vlade, te su se nameračili na tog nesrećnika da ga smaknu. I tako udarili na vladu kolektivno i vladara lično. Na ministra ili bilo kog državnog službenika retko ili nikad ne nasrću grupe zadužene za masovno i neselektivno nasilje, nego atentatori. Samo po formi atentat bi mogao da bude teroristički, ali uklanjanje jednog srpskog ministra nije povod za napad na Kraljevo. Politički atentat i terorizam, potpuno su različite stvari.

No to je bio samo reklamni performans, dramolet uz olovne vojnike sa neuverljivim statistima koji su imali mučne uloge nasilnika, i grupacije za njihovo uništenje. Krotki teroristi i spori ali odlučni žandarmi jeste formula koja bi morala da ushiti javnost: evo šta mi sve ne možemo.

Teroristička grupacija koja uđe u grad već je ostvarila svoj cilj: a to je neizbežna ulična bitka sa mnogo žrtava. U navedenoj protivterorističkoj ideji to je otklanjanje napada na štićeno lice, ministra u vladi Srbije. Zašto bi neko u Kraljevu napao ministra bilo čega? U televizijskoj dramaturgiji videli smo teroristu koji se trudi da ostane ležeran i neupadljiv pre akcije. Nosi smešan crveni šešir vezan belom pertlom ispod brade, srče kafu u otvorenoj bašti, a iz torbe mu viri kalašnjikov ili nešto slično. Na sreću ministra taj je ubijen odmah, a ostali nešto kasnije. Zadatak izvršen, gospodine vrhovni!

Vežba elitnih pripadnika policije i vojske usred čaršije ne ide bez poruke. To je militarni signal koji vlast daje sama sebi, uverena da kontroliše pripadnike naoružanih odreda koji pripadaju legitimnoj sili. Opasna je igračka kad su takve trupe pod komandom nelegitimnog vladara. Šta je on u stvari želeo?

Pre svega da ohrabri sebe, jer mu ističe pouzdanje u ono što radi, a nije siguran šta je to i gde vodi. Posle svega da održi govor na pljusku sa grupom smešnih dodola, trudeći se da izgleda kao prorok koji poliven vodom i pomijama ostaje suv i otporan na vlagu. Spreman da prašta, preti, optužuje i hrabri. Žandari i vojnici su bili tu da mu uliju hrabrost a uplaše protivnike. Mada je ispalo sasvim drugačije.

Čitava grupacija pokislih fizionomija oko njega pratila je gurua u prezrivom odbacivanju kišobrana, želeći da izgledaju kao on, sumnjajući naravno da ima smisla bez razloga pokisnuti i uništiti tako skupu aristokratsku odeždu. Mada je to najmanji problem: nekadašnji provincijski autsajderi, pivopije ispred palanačkih bakalnica i lumpenproleteri imaju toga na pretek.

Kišni čovek je bio ponosan na sve što je video, a svi koji su ga gledali uživali su u prizoru koji je u istorijskom nezaboravu ostavljao mokri gospodar. Rekao je da građani Srbije mogu da budu mirni. Rata biti neće, a on neće staviti paraf na to što inače mora, pre nego što pita narod. Pa ako narod odgovori potvrdno, a hoće, to mu je. Mada je pokazao, sa skoro tri hiljade naoružanih ličnih gardista da nikada više neće biti „Oluja“ i sličnih nepogoda, jer on to neće dozvoliti. Dakle, moguć je i rat, nezavisno od njegovog izrazitog pacifizma.

Teško je iz govora prepunog nejasnih refleksija i aluzija na opštu krizu, teško je dakle prepoznati samo jednu oluju, jer ona je već trajala dok su specijalci vijali teroriste, a posebno u toku kraljevog govora. Ako je srpska oružana sila pokazala šta može na ulicama, građani imaju više razloga da strepe nego da se raduju „spremnosti i obučenosti“. Demonstracija prilično loše vođenih snaga uređena je da prepadne protivnike režima, pre svih. Poruka da sledi miran san upućena je pristalicama, kao deo ideje da će pokisla Porodica Adams ostati ovde najmanje večno.

Ne verujem da vrhovni misli ozbiljno ako rimejk „Oluje“ smatra mogućim raspletom na severu Kosova. Ima li ideju da bilo kojim povodom tamo pošalje trupe na čelu sa sobom, rasporedi ih na nekom igralištu i uvede državu u definitivnu kataklizmu?

Sklon sam da ne verujem u to; nije on toliko hrabar niti toliko lud: ratnički ples na kiši izveden je da bi predsednik SNS-a pokazao odlučnost koju nema, niti će moći naknadno da je pribavi. Bilo je to bledo operativno maskiranje za ono što mora da uradi, pa je nameran da se do kraja okruži pretorijancima, koliko ih ima. Tome služi i lažno predstavljanje, kažnjivo po zakonu, jer je sasvim moguće da „vrhovnog“ uskoro više niko neće želeti da sluša.

Dan posle vežbe jedan je poslanik, uveren da zna gde da traži pomoć, pisao Putinu lično, tvrdeći da je gazda izdajnik, da će uskoro predati Kosovo. I da će doživeti sudbinu Zorana Đinđića, bude li uradio tako nešto.

Svoj uobičajeno težak a nepotreban politički govor, pun epskog prenemaganja i morbidnih paralela, održao je pop Amfilohije, tvrdeći da je glava Lazareva Kosovo a Srbija telo, a poznato je da tako ne može: ako se odrubi glava ničega više nema. I da će Judu stići Lazareva kletva, jer na tacni daje dušmanima glavu Carevu i da on nema gde da se sakrije od prokletstva.

I vežba i pismo i govori iz iste su vrednosne matrice: za jednoga vlast, za druge prazno, patetično rodoljublje, postavljeni su na nebo; ono čega više nema postalo je važnije od života ljudi, a taj život su uništili i zatrovali najgori među njima.

Kao da nam sledi beskonačni pad i stropoštavanje u još nedoživljeno zlo. Nesposobni smo da se suočimo sa mračnim silama, a njihova je moć samo u našem slepilu.

30.6.2018.

Čija deca, Đuriću?

Više puta sam na ovom mestu pokušao da objasnim, makar sebi, ulogu Marka Đurića u našim životima. Nisam uspeo, naravno, jer je on sam po sebi nedovoljan za razumevanje pozicije dežurnog režimskog paničara. Delegiran je zapravo iz nečega što ne postoji kako bi učinio nemoguće: da na četiri strane sveta rastelali jedinu pravu istinu o Kosovu, mada ona ne može opstati kao takva, jer je nigde i nema.

On je onaj nepouzdani nosilac komičnog optimizma i smotane odlučnosti. Dužnosnik kome se nipošto ne može verovati, jer taj i nije tamo gde jeste zbog zvanične pouzdanosti. Spreman je da svoju ličnu pospanost rasprostire kao državnu letargiju, a strah vrhovnika, koji ga je uzdigao do tumača svega što ne postoji, obrazlaže kao brigu za narod.

Bio je sam svoj i gospodarev mučenik, uhapšen kao borac ni za čiju slobodu, ozareni začetnik antologijski blesavih akcija. Ušao je u istoriju gluposti sa vozom pretvorenim u crkvu, prenosio brutalnu režimsku mržnju prema Oliveru Ivanoviću, postao basterkitonovski simbol obožavanja onoga koji ga je poslao u izgubljenu zemlju – pokretač urnebesnog performansa u slavu smešnom vođi putem skajpa: Aco Srbine, Aco Srbine! Đurić je evoluirao u srpskog Borata, koga svi slušaju ali ga slabo čuju i niko ga ne shvata ozbiljno, osim kad iz njega iskoči nešto zaista jezivo.

Državni činovnik bez velikog značaja, sa dometima koji su uglavnom ispod ranga rakijaške logike srpske političke palanke, svakoga dana je u prilici da obrazlaže snagu, odlučnost, mudrost, brigu, kompromis i kataklizmu, mrtvačkim glasom, uvek istom intonacijom sa neprekidnog parastosa, sa epilogom koji je u svakom pojedinačnom slučaju proizveden iz koncepcijskog autizma.

U stvari, Đurić je logičan deo sistema u agoniji i njegovo je samo da tuđe stavove obrazlaže kao deo politike pod prinudom kojoj se ne može odoleti, ali mi moramo odoleti jer nas vodi jedini čovek koji to ume.

U toj protivrečnosti koju nije moguće razrešiti, Marko Đurić je pre neki dan stigao do žustre negacije temelja svog političkog patriotizma, rekavši otprilike da se sa Prištinom moramo dogovoriti i naći nekakvu srednju tačku na nivou kompromisa. Ako ne bude tako, čeka nas rat. „Ne bismo mogli da osiguramo da nam deca neće ginuti“. (ako se ne dogovorimo, prim. Lj.S.) Tako govori Đurić odvratnim korišćenjem brižne patetike, pa olako dopušta mogućnost pogibije dece (bez navodnika) u ratu za oligarhijsko poimanje iskidane otadžbine.

Nije sasvim jasno na koju decu misli Đurić, ako je to uopšte njegova misao? Izgleda da ipak nije. Takva navodna mirotvoračka patetika dolazi iz više sfere plitkog uma, nudeći nam rešenje: Ili me pustite da uradim što moram, a ja ne znam šta je to, ili ćete ginuti. Ginuće vam deca!

Ako sve te sumanute izjave očistimo od literarno-političke simbolike, koju su kao mudrost postavili ovi polupismeni nesrećnici, imamo užasnu projekciju: umesto slutnje svoje simboličke ili realne pogibije, kojoj su u svakom smislu dorasli, oni se u projekciji svoje politike srećne Srbije pozivaju na decu kao buduće topovsko meso. Kroz nepostojeću, ciničnu, tugaljivu brigu za ono najvažnije što imamo, deca postaju konačni zalog uništavajućeg političkog koncepta. Poslednji odredi za odbranu Vučićevog poraza.

Ako naša sudbina, pa i životi dece kako reče Đurić, zavise od dobre ili zle volje bilo koga od njih, onda svi mi živimo od moguće milosti stvorova koji milosti nemaju. Oni odlučuju o nama a ne kako bi valjalo mi o njima, oni su uvereni da raspolažu životima naše dece, a mi se i ne bavimo pitanjem opasnih maničnih sindroma i nezaslužene slobode njihovih nosilaca.

Formula razumevanja mogućeg nacionalnog nestanka, kako nam utuvljuje režim, na prvi pogled sasvim je morbidna i teško bolesna: prihvatite bez pogovora to što mi jesmo i što ćemo učiniti, ne sumnjajte niti postavljajte pitanja, inače će vam ginuti… Mučno mi je da ponavljam ko će ginuti.

To ne može biti briga, jer se ona tako bezdušno niti vodi, niti izriče, to je jeziva pretnja ratom u kome će stradati najmlađi i najbolji. Ona vrsta rečenice koju normalni ljudi ne izgovaraju nikada i ni po koju cenu.

Kako je onda vrhovnik mogao da pomisli da je izvesnost „da će nam ginuti deca“, ako se kliki ne dopusti da tako nedostojna iscrtava mape našeg spasa i stradanja, vedra i puna nade, uz pouzdanu veru da „državno rukovodstvo zna šta radi“?

Ne, ono ne zna šta radi, niti može da nasluti šta će se dogoditi ako uradi sve što ne ume. Ova opasna kriminalna grupa se bori samo za svoj opstanak po svaku cenu, makar i uz sukobe koje će isti Marko Đurić objasniti neminovnošću, uz isključivu krivicu „albanske strane“.

Kad stigne vreme za najgore vesti, Marko Đurić, u raznim neverovatnim poduhvatima istrošeni pretenciozni blesan, biće sklonjen u stranu. Obrazloženje katastrofe kao najvećeg uspeha u istoriji Srbije izneće pred javnost vrhovnik lično, kao najpouzdanija sopstvena dvorska luda.

24.7.2018.

Malanje Vučića u Đinđića

Ne znam, nisam još sasvim siguran, ima li većeg neznanja, bezobrazluka i prostačke besprizornosti od nasilnih biografskih, političkih i vrednosnih paralela između Đinđića i Vučića. To su dva sasvim različita sveta, neuporediva ni u čemu. To je neka vrsta odnosa između demokratije kao ideje pokošene atentatom i primitivnog kriminalnog autoritarizma, političkog gospodstva i pretencioznog huliganstva, altruizma i unutrašnjeg militarizma, blistavog uma i razornog bezumlja.

To je bilo kakvim premošćavanjem nespojiv kanjon koji deli Đinđićevo obrazovanje od Vučićeve nedoučenosti, nesklad u poimanju lične harizme na jednoj strani i njene užasne negacije na drugoj. U pitanju je neuporedivost Đinđićevih dalekovidih ideja sa Vučićevim razrokim palanačkim ekspresijama i perverznom, ni na čemu zasnovanom narcisizmu.

Neka ovo bude samo utisak na prvi pogled, koji i na tom nivou čini upoređivanje Zorana Đinđića i Aleksandra Vučića građanski nepristojnim, mada se suštinske razlike i nedostižna državnička prednost Đinđića može pojmiti bez mnogo napora, uprkos nastojanjima stvaralaca gipsanog Vučićevog kulta da zataškaju njegov objektivni liliputanizam.

Pre par dana pojavio se uradak u vidu udvoričkog pamfleta režimu, sa centralnom tezom čiji je smisao nasilna analogija političkih sudbina najboljeg i beznačajnog. U tom „istraživačkom“ falsifikatu rastezanje Vučića da bi bio poravnat sa Đinđićem dobija opasne konotacije u javnom prepoznavanju i prozivanju „klevetnika“ i jednog i drugog.

Tako je Tanjug koji ne postoji preneo trijumfalni sažetak radnih napora medijske mreže koja sebe naziva Antidot. Tu se kaže kako se napadi na predsednika Srbije Aleksandra Vučića i Vladu Srbije „odvijaju“ po istim mehanizmima i obrascima po kojima su se „odigravali“ napadi na ubijenog premijera i njegovu vladu.

Zanimljiva je muka istraživača sa rečima kojima obrazlažu svoja otkrića: napadi se (sami po sebi?) odvijaju i odigravaju, dakle to su antidotovski pojmovni fenomeni koji su nezavisni od kreativnosti samih napadača. Ali evo i jednog od temeljnih pronalazaka: iza napada na te dve reformske vlade (Đinđićevu i Vučićevu) „stoje“ isti društveno-politički akteri.

Nema istraženih parametara po kojima je aktuelna vlada reformska, niti pouzdanih dokaza za to, ako se već insistira na paraleli sa Đinđićevim kabinetom. Vučić nije predsednik vlade: ovde je dakle ipak reč o „napadima“ na Anu Brnabić. Premijerke Ane međutim u Antidotu nema, što podgreva osnovanu sumnju da je predsednik vlade, uz svoju redovnu dužnost, ipak Vučić.

Cilj „istih“ društveno-političkih aktera, otkriva lucidni Antidot, je da se „sprečavanjem reformi zadrže ranije stečene privilegije i zadrže partikularni interesi“. Dirljiva nepismenost, ovlašno zaklonjena davno potrošenim frazetinama ne dira u ambicije ovih istraživača da srljaju dalje. Sada je u opticaju pojam „klevetanje“ (neprikladan čak i za ošljarsko arhivsko medijsko prekopavanje), pa su u tom poslu, dakle u opanjkavanju, otrcavanju obojice iz ove sumorne paralele učestvovali isti ljudi.

Navode se imena Olje Bećković, Teofila Pančića, Gorana Markovića, Bože Prelevića, Slaviše Lekića i još neka. Kao i mediji: Vreme i NIN, na primer, BIRN, Radio Slobodna Evropa i naravno Peščanik. Svi su kolektivno, po Antidotu, ranije imali a sada zadržavaju već stečene privilegije i naročito „partikularne interese“. Antidot je odredio režimske mete, nagovestio kako da se ovde uvede kontrola nad slobodnim mišljenjem i tu bi istraživanju mogao da bude kraj. Ali nije.

U zaključku se doslovce kaže: „Nedavna otvorena pretnja poslanika sa KIM, Slaviše Ristića predsedniku Vučiću, samo potvrđuje da su pomenuti mehanizmi identični, i da je mantra „Proći ćeš kao Đinđić“, pretnja svima u Srbiji da se okanu reformi i puta u Evropu, jer ovde vlada pravilo: ’Ne talasaj brale, Srbija je ovo!“

Dakle, ne talasaj brale! Do te ključne mudrosti, kojoj je prethodila Ristićeva ubilačka mantra, stiglo se uvidom u spiskove sumnjivih osoba, ranije poznatih Antidotu i drugim nadležnim organima. Pa je tako i Teofilova „pretnja svima da se okanu reformi i puta u Evropu“ deo mantre koja je ipak lično vlasništvo Slaviše Ristića. Šta tu uopšte radi Pančić sa Ristićem da mi je znati?

Vidljivo je da medijski anonimni ljudi iz Antidota ne razumeju ulogu medija. Ako su, na primer, Teofil Pančić i Slaviša Lekić pisali i negativno intonirane tekstove o Zoranu Đinđiću, da li bi njihova zanatska rehabilitacija u ovom sunovratu bila ostvarena tek sa ushićenim panegiricima u slavu Vučića? Ili je ipak svaka vlast njihova tema, i ona istinski demokratska, a posebno ova, koja pokazuje zastrašujući trend uništavanja svega što vredi u Srbiji.

Istaknuto mesto u dokazivanju svojih nastranih teza Antidot daje Velimiru Iliću, koji je navodno o obojici – dakle Đinđiću i Vučiću, dao skoro istovetne ocene. Pa je 5. oktobra 2001. zaključio da je Zoran Đinđić doveo mafiju na vlast u Srbiji, a nešto slično rekao je i o Vučićevoj vlasti (19.7.2017).

Ne bih da sudim o validnosti Ilićevih stavova, ali postoje ubedljivi indikatori koje je Antidot ignorisao: Đinđić je nasledio mafijašku državu i pokušao da je demontira, pa ga je ona ubila. Vučić je svoju kriminalnu korporaciju stvarao iznova, obnavljajući upravo ono čudovište iz svoje mračne političke adolescencije sa kojim je Đinđić morao da se sukobi.

Antidot insinuira da je Đinđić ubijen posle dugotrajne „medijske pripreme“, pa se, citirajući Slavišu Ristića, „pribojava“ i tragične analogije. Na tom mestu je vidljiva ogromna istraživačka rupa, jer se Antidot nije bavio suštinom. U istoriji političkog atentata mediji nisu nikoga ubili radeći svoj posao. To čine isključivo moćne oligarhije sa ubicama za specijalne namene.

Vučić je došao iz mrklog mraka koji je Đinđić pokušavao da rastera. Vučić je bio ministar informisanja koji je gasio medije, a to čini i kao predsednik države, ujedno predsednik „reformske“ vlade. Đinđića su ubili ostaci mafijaške države koju su stvorili Milošević, Šešelj, Nikolić i upravo Vučić svojom ksenofobičnom ministarskom revnošću. Taj njegov nagon nikada nije ugašen.

Vučićevi politički oci javno su uživali u Đinđićevoj smrti i to još čine. Pretnja Nikolića Đinđiću, par meseci pre ubistva, za sve koji su zaboravili glasi: „Ako neko sretne Đinđića, neka mu slobodno kaže, i Tito je pred smrt imao problema sa nogom.“

To je bilo u doba svečanog ispraćaja Šešelja u Hag, čiji je portret na majici ispod sakoa nosio Vučić. Pre nekoliko meseci Šešelj je tražio amnestiju za Zvezdana Jovanovića, Đinđićevog ubicu, i njegovo proglašenje za patriotu bez premca, „srpskog Obilića“.

Vučić je lično skidao table sa bulevara koji nosi ime Zorana Đinđića. Nikada nije osudio nijednu Šešeljevu izjavu; nisam našao da se oglasio povodom užasnog ispada svoje dražesne radikalske sestrice Vjerice Radete, koja je sa bezdušnim cinizmom slavila ratni zločin. Antidot ništa od toga nije uspeo da uoči.

Vučić je pogasio ili stavio pod kontrolu sve medije, a Antidot pokušava da kaže kako su ovi koji su nekako preživeli opasnost po reformsku vladu i Vučića lično.

Antidot nam posredno preporučuje da slavimo Vučića, ako već nismo umeli da sačuvamo Đinđića, ne brinući što se ovde ljudi ubijaju zbog svoje gladne dece, ignorišući državni teror nad siromasima, nasilje nad penzionerima, kriminalne odrede koji se zvanično zovu javni izvršitelji. Opštu zvaničnu laž kao način života, vređanje građana i njihove pameti, prezir prema svima koji ne pristaju da vide sve ono što je izmišljeno.

Kako u tome prepoznati bilo šta što bi moglo da poveže Vučića i Đinđića? Vučić je simbol svega protiv čega je Đinđićeva borba imala smisla.

Dok je postojao Đinđić bilo je mnogo nade. Nismo tačno razumeli šta je to dok nije nestao.

Sada smo u beznađu, gustom kao testo, lišeni moći da se pobunimo.

Vidite li bilo kakvu sličnost?

28.7.2018.

Istorija duše Petra Lazića

Bio sam u Kosjeriću, u čast znamenitog počivšeg pisca Petra Lazića, rođenog u tom gradu. Uverio sam se da nije nimalo lako biti veliki u Kosjeriću, a Pera Lazić jeste bio takav u Srbiji i mnogo dalje.

Tri dana avgusta (2-4) bili su Dani Petra Lazića, koji od svoje goleme stvaralačke energije nije stigao da napiše sve što je mogao. A čini se da je mogao skoro sve: filozofske eseje (kao diplomirani filozof), satirične oglede, romane, drame, aforizme kao svojevrsne višeslojne kratke priče – neprobojne bez ozbiljnog misaonog ulaganja u njih, monografije o šljivi, kao najopojnijem srpskom voću. I da započne i okonča Indeksovo radio pozorište, čiji je doživotni urednik bio. Nema više, sa uredništvom je gotovo. Pera je već 11 meseci u nekom voćnjaku „Nebeske Srbije“, kojoj se podsmeva bar isto toliko koliko i zemaljskoj.

Odozgo gleda i sluša naše tragično pozorište, više Kralja Lira, njegovog smešnog pobratima Ibija i Ledi Magbet, nego „Bre 202“, emisiju na radiju 202, koju beše zamislio kao prilog duševnom oporavku svih koji imaju nešto sluha. I leteći cirkus koji ovde ne prestaje, u kome se pada sa trapeza, umire i gine, uz razdragano veselje, kreveljenje i podvriskivanje koje prati svaku ludačku tragediju.

Lazić je pisao mnogo, dobro i različito, ušao u više od stotinak antologija kratke priče i aforizama, prevođen je na više desetina jezika. Bio je najprevođeniji srpski pisac u Italiji. Stigao je da postane profesor retorike i javnog opštenja na univerzitetu, postigao da se i tamo ne dopadne rektoru, zbog preteranog profesorskog liberalizma. Nije Lazić mogao da podnese ambijent u kome bi morao da se dopada bilo kome.

Bio je mnogo važniji književnim kritičarima van Srbije. Ovde nije bio omiljen: nije imao lepe reči ni za domaću književnost, niti za kritičare. Ni za gromade kojima se klanjala svetina, ni za crkvu, ni za državu, posebno ne za svece bilo kojeg usmerenja. Zbog toga su ga zabranjivali, privodili i zatvarali. Lazić je jedan od poslednjih srpskih pisaca koji je dopao apsane i to krajem 20 veka i to, zamislite, zbog preterano zajedljivog zajebavanja vlasti. „Niti sam skeptik niti agnostik. I jedno sam i drugo, verujem samo u nepostojeće. Možda sam tek po malo epikurejac, smrt i ja nemamo ništa zajedničko.“

Nema opštenja sa moćnima bez zajedljivosti, makar ona bila sasvim fina i samo na prvi pogled bezazlena. Oni se više ne boje satire, govorio je Pera, stvorili su svet koji je apsurdniji od svake ideje o besmislu i tek se opasno naljute ako im se ukaže na smisao koji ne mogu da pojme. A ne mogu nikada.

Lazić je vodio niz opasno subverzivnih emisija na 202, ali bih svakako izdvojio tri: Crno beli svet, Crna rupa i Umesto crne rupe. U to doba Indeksovo pozorište je prepustio „mlađima“, a ono je kasnije estradizovano i ugasilo se čak pre njegovog osnivača, koji više nije želeo da se meša.

Osnovao je list pod folklorno-priplodnim nazivom „Naša krmača“, ali se na užas čitalačke javnosti posle nekoliko meseci izlaženja suprasnih novina u njihovom nazivu prepoznala tada najmoćnija žena Srbije, prva drugarica dakle, i to je, kažu, izazvalo takvu konsternaciju u vrhu vlasti da je najvažniji drug na nekoj sednici vrha zabrinuto pitao: „Pa dobro bre, ko je taj Pera?“ Koji Pera? – pitali su prisutni.

Kad je Krmača uginula, Pera je iskoristio ono neprevodivo, neotuđivo i neizbežno „bre“ iz pitanja druga, ajde da kažemo Miloševića, i osnovao časopis sa tim imenom, a kasnije i muzički sastav „Brend“. Sa ponosom navodim da sam pevao u toj muzičkoj bandi, ne hvalim se naprazno, ima dovoljno video dokumentacije. Održali smo koncert pred hiljadu ljudi u beogradskom Domu omladine. A kasnije je taj šašavi karavan imao još pedesetak nastupa po Srbiji, dok nisu počeli da nam otkazuju. Pera je bio uveren da se sve to događalo jer smo bili primetno loši pevači.

Nasuprot opštem utisku da je Petar Lazić šetao svetom kao veseli zajebant svega postojećeg, on je bio pomalo gorak, setan, ozbiljan pisac. Ali nije mario za idole, niti za izmalterisane velikane. Gostovao je kod Tanje Nikolovske u Radio Beogradu, neposredno posle smrti velikog srpskog pisca. Tanja je čitala naslov iz dnevnog lista: „Vidi Pero šta ovde piše. On (pokojnik) je bio Mont Everest naše književnosti“. Njegov odgovor pamtim skoro doslovce: „Nigde nisam sreo toliko nobelovaca kao u Francuskoj ulici broj 7. Svaki od njih misli da je Mon Blan, ili Kilimandžaro. Ili Mont Everest, što da ne. A njihov vrh je Kanarevo Brdo. Kanarevo Brdo, to je njihov Mont Everest“. Naravno, to ume i sme da kaže čovek koga je Njujork tajms početkom ovoga veka proglasio za vodećeg satiričara današnjice.

Svoja sabrana dela Lazić je objavio u desetak knjiga. Izdavač je bio tada velika Narodna knjiga. Rekao bih da je „Kratka istorija duše“, njegov roman (o seobi duše) u 40 priča, zaveštanje pisca koji kao da je slutio da mu sledi saznanje o putevima nečega što možda jeste, a možda i nije ljudska duša. Ko tajnu sazna, ne može da je saopšti, niti ima kome, niti će imati ko da ga sluša. Pera traga za odgovorima o tajnama postojanja i nestanka i to u fantastičnim dijalozima i pričama koje ne mogu imati konačan odgovor, niti kraj. Pa tako Pitagora kaže Polikratu: „Duša ima svoje Ja samo dok je u telu. Ona luta između Ja jednog tela i Ja drugog tela. Između ta dva Ja, nalaze se Nigde i Ništa.“

Skromno sudim da je njegov poslednji roman Savršena samoubistva, kao parabola traganja za izlazom iz socijalnog ništavila, jedan od bisera naše proze. To je delo ipak ostalo prećutano.

O svemu tome bilo je reči na Perinim danima u Kosjeriću. Malo je ljudi koji su u svom gradu ostali veliki, kad su to već postali na drugom mestu. Kosjerić jeste prestonica Petra Lazića, taman kao i Beograd i Rim. Veliki mural nasmejanog bradatog i brkatog dečaka, već je na zidu zavičajnog doma kulture. I da ničeg drugog tamo nema, Kosjerić je metropola.

Konačno sam, u obilju onoga što smatram izuzetnim, izabrao dve Perine rečenice, koje bi mogle da budu logičan epilog ovog teksta:

Život ne postoji. Stvarnost je samo ono što se sanja.

Ja sam besmrtan. Za sada.

6.8.2018.

Miris rata na Balkanu

Sledi nam, dakle, precizno odvajanje ljudi i teritorija od drugih ljudi i teritorija, pa priključivanje tih ljudi i teritorija drugim ljudima i teritorijama. Ako tragamo za definicijom smisla nečega što smisla nema, ovo bi mogla da bude jedna od njih, zasnovana na etničkom paralogizmu: prebrojavanje živih glava, uterivanje svakog od nesrećnika u svoj čopor, uz prirodno režanje na protivnički, s druge strane žice. Uz osećanje teške nesreće među sebi sličnima i istima, u ambijentu tragedije koja postaje opšta.

Prethodno je neko uzeo olovku i iscrtao nove, krivudave granice, koje, vukući tu ruku nevezanu za um, idu negde svojom voljom, kroz sela, kuće, gradove i kroz ljude. Crtač je uveren da će njegova zamišljena linija ostati na tlu, čvrsta kao granit, za sva vremena i za istoriju koje više nema. Crtača je bilo na obe strane žice, moguće je da su oni svoja konačna dela iz tragične geografije docrtali tuđom rukom, prirodno nevezanom za razum.

Za desetak dana, Mesija odlazi na Kosovo kako bi objasnio Srbima šta će da uradi sa svojim životnim delom. Njegova je politička arhitektura pred slomom, jer nema zgrade ni u čemu što je gradio, sve što postoji zasnovano je na beskrajnim logoreičnim ispadima različitih frekvencija. Čitav tim sprema govor za Kosovo, a konačno će on biti samo njegov, tekst uobičajeno bezvredan, patetično izdeklamovan. Kao lozinka i suvišno obrazlaganje neprekidnog podviga koji se okončava teškim porazom.

Poraz se naslućuje iz pokušaja da se na samom kraju u pomoć prizove logika nemogućeg. Da se napravi bar još jedan najrizičniji, možda smrtonosni salto mortale, zaokret koji poništava sve prethodno i ruši sve što sledi. Razgraničenje je utopija, iskustvo koje nigde ne postoji kao dobro, rešenje koje se nigde nije održalo bez tragedije, drame i dubokih rana u tkivu onih koje politika usrećuje.

Šta se ima događati sa Srbijom i Kosovom, koje jeste i nije njen deo, koje je na istom mestu ali je davno otišlo? Granice je neko već davno nacrtao, ali one su po ocenama i jedne i druge i treće strane ipak nelogične i nepravedne, ako u tome (graničenju) uopšte ima logike i pravde. Razdvajanje je posledica sile ili njenog manjka, reljefa, slučajnosti, moćne političke odluke, neznanja, surovosti i sirovosti, ambicija i gluposti. Sve to je već urađeno, mnogo puta, jer se borba oko Kosova ne vodi za ljude, nego za teritorije i raspored moći među slabima. Razmena ljudi je razmeštaj na dogovorene političke posede, kidanje od svega što ih čini ljudima, da bi tek preseljeni bili usklađeni sa idejom o konačnom nesrećnom rešenju.

Kosovo i jug Srbije mogli bi da postanu novi poligon za svestrano, dogovoreno etničko čišćenje. To je pravo ime za nasilni transfer ljudi, a u modelu bilo kog razgraničenja sa „razmenama“, on ne može biti dobrovoljan, niti odvajanje može da protekne mirno. Moguće je da obe strane učestvuju u obostranom čišćenju, i onda bi srpski živalj neizbežno dopao pod udar svoje vlasti, pod uslovom da je smatra svojom.

Nagoveštena razmena teritorija, na primer, sever Kosova za Preševsku dolinu i još dve opštine (Bujanovac i Medveđa), nije pojmljiva izvan tragičarske fantazmagorije. Ona nudi karikaturalno sakaćenje Srbije i trebljenje stanovništva koje svaka strana smatra svojim.

To je opasni izvor odsudnog otpora i sukoba, koji ne može biti ublažen pozivom na „više interese“, jer njih zapravo nema, niti stražarenjem velikih sila. Nema te sile koja zaustavlja pobunu kod velikih transfera ljudi, taj ambijent nudi sukob svih protiv svih. Kako i od koga razgraničiti Srbe južno od Ibra? Hoće li ovdašnja vlast odvajati Albance koji žive u Beogradu, a samo je to njihov grad. Znam to, poznajem mnogo njih.

Potpisnici bilo kakvog dogovora nemaju podršku većine, ni na jednoj strani. Ali, čak ni većina ne čini razgraničenje, drame se odvijaju uglavnom u pojedinačnim nesrećama, u teškim međuetničkim, ali i interetničkim sukobima. Masovno unesrećeni ljudi neizbežno bi videli svoju državu kao izvor nesreće, i bili bi sasvim u pravu. Pre nekoliko dana, javio mi se poznanik iz okoline Prokuplja, pokušavajući da mi prenese atmosferu iz Topličkog kraja: „Ovde su ljudi preplašeni, šire se glasovi da će nova granica sa Kosovom da bude desetak kilometara južno od Prokuplja. Ovi se spremaju da jebu majku ovome!“

Ne verujem u novi Toplički ustanak protiv vlade Ane Brnabić, jer ona je priznala da nema pojma o razgraničenju, niti kako je to njen mahniti poslodavac zamislio. Ona još ništa ne zna o politici koju mora da vodi. Da li je onda strah Vranjanaca i Prokupčana opravdan, kad se već nalaze sasvim blizu iscrtane granice krize, koja preti da uskoro bude rešena? Meni se čini da jeste, jer je ovde svaki strah opravdan i ima revnosnu potporu srpskih vlasti. Ona ga svojom neznalačkom ambicijom stalno podstiče, čini ga realnim a ne čini ništa da ga spreči. Niti to želi, niti ume.

Uvođenje novih granica vraća istoriju i geografiju unatrag. Sile, koje podržavaju nove podele i zidove, mogle su lako da dođu do neuporedivo bolje ideje: da investiraju u Kosovo i u jug Srbije, u zaostalu i zapuštenu privredu, u otklanjanje siromaštva, u puteve, bolnice, obrazovanje i zbližavanje. Umesto toga, oni ulažu u ono najgore, što proizvodi najgore: u Vučića i Tačija.

Bilo bi bolje učiniti granice beznačajnim, simboličnim, likovnim obeležjem prostora na kome žive ljudi, bez etničke žute trake na bilo čijem rukavu. Jedva čekam kraljev govor na Kosovu. U njemu će se svakako naći i samohvala o velikom radu i još većoj ličnoj hrabrosti, da započne i završi ono što niko pre njega nije smeo. I da ga večno valja slaviti zbog svega što je izgubio.

A posle toga sledi državno slavlje zbog pobede nad svojim narodom, opštenarodno veselje preseljenih ljudi, uz tamjan, praporce, nove spomenike, pevanje i pucanje. Pucanje, iz svega što postoji.

31.8.2018.

Obraćanje naciji

Usred popodnevne čamotinje, osećanja bespomoćnosti i nepotrebnosti, velikog straha koji nije uspeo da definiše niti da ga otkloni, razočaranja u vaskoliki svet, sumnjajući u prijateljstvo i odanost, ne verujući u večnu slavu i besmrtnost, spomenike i vizionarstvo, bojeći se izdaje i napada iz potaje, pobune nezahvalnih i zmijurina koje drži u nedrima, plašeći se panično besanih noći i strašnih snova, ne znajući kako da utuca vreme do sledeće sumnje o tome šta sa satom koji otkucava po svome, zazirući od svakoga a ne verujući nikome, predsednik je odlučio.

Predsednik je odlučio da se obrati naciji.

Već je prošao čitav dan kako nije.

Postoji bojazan da će ga nacija zaboraviti ako joj se ponovo ne obrati. Ako stalno dokazuje da je tu, da nije nestao, da nije manjkao pa se bez koca povampirio, da je samo njihov, da ima samo jednu naciju.

Za razliku od drugih predsednika koji imaju više nacija, nacionalnosti, nacionalnih manjina, nacional-socijalističkih ideja, nacističkih ekspresija. Jednom, samo još malo, i on će sve to imati.

Predsednik se nada da nacija nije zaboravila njegovo poslednje obraćanje. Dobro, ne poslednje, najnovije.

Više ne pamti o čemu je govorio tako nadahnuto, šta je obećao a šta nije, da li se možda izlanuo, iznjakao, izblejao, muknuo, lupio nešto strašno ili smešno. Nešto važno mu je svakako izmaklo za to obraćanje. Zebnja ga drži sve dok ne ustanovi da u najnovijem, kao i u prethodnima ništa nije rekao što bi bilo ko zapamtio, pa ni on sam.

I nacija je već pola sata posle zaboravila najnovije obraćanje. Nacija ne pamti ništa. Ona se hrani obećanjima koja zaboravlja čekajući nova.

Ali samo jedan se obraća naciji. On! On sa jedne, nacija sa druge strane, licem u lica, on govori otvorenih usta iz kojih izlaze rafali i kapi važne pljuvačke, zaskače naciju sa svih strana, opšti sa njom. Nacija trpi, sluša bez reči, očekujući da predsednik u nekom trenutku kaže ili učini naciji ono što bi je dovelo do čarobne i dugoročne nacionalne ozarenosti i masovne opijenosti, vrhunca i ekstaze.

To želi i predsednik. Obraća se, veliki govornik sa svetlom reflektora u kosi, sa naočara mu se otima odsjaj koji je hipnotički. Njegove reči imaju snagu lavine i nestišljivog podvižništva, nacija kreće u seriju nedoživljenih nacionalnih poduhvata, tačno zna šta predsednik želi, nikada ne zna kuda je vodi, niti je briga za to.

Nacija postaje veća od sebe same, ona stiže tamo gde se pre najvažnijeg govora nije usuđivala, nije smela ni umela, ona pomera brda, poravnava zemlju, Vagnerova muzika prati predsednika kad ćuti, Vagner je inspiracija najvećih. Nacija međutim traži da on stalno govori, inače bez toga ne razume sebe, ne oseća da ih vodi tamo gde nikada nisu bili. A nikada nisu bili nigde.

Tako predsednik vidi sebe u govoru-obraćanju naciji koji tek sledi. Piše besedu najboljim i najlepšim i najstrašnijim i najodvratnijim rečima kojima raspolaže, od toga se krv ledi i vri, spreman je da ne uzmakne ni pred kim. Svako je obraćanje nova prilika da ga zavole svi, mogućnost da budu zaboravljeni kao bezvredni svi prethodni govori, koji su već zaboravljeni.

Da im govorim o Kosovu – već sam govorio. O punoj kasi jesam, o natalitetu, o sukobu, ravnodušnosti i ljubavi sa Tačijem – jesam, kako ljubim Mogerini tri puta a ona bi samo dvaput – jesam. Da sam sa Angelom na du, da joj šapućem stihove iz pesme Mitra Mirića, već jesam. Da sam Si Đipinga video triput a on bi još koji put, jesam. Da nemamo puteve, i da će naši automobili leteti, beše i o tome. Sa Kinezima gradimo krstareće rakete, o tome je pričao Lazanski. Da Stefanović mora da formira specijalni odred za borbu protiv ludih baba, ma jesam.

Vratiću penzije ako ima u budžetu, govorio sam, o peračima prozora koji ginu kao muve u Americi, jesam, to je bila tema, ispao sam šmeker. O Arapima sam govorio, Bin Zajed mi ga nema, ali nisam mu ja staratelj. O švapskim svinjama sam govorio onoliko puta, niški aerodrom smo oteli, šta će džovanima ta stvar koju ne razumeju. Dikovića sam smenio, neka ga sada prihvati Nataša Kandić.

O tome koliko volim punjene lignje, u trenucima nostalgije govorio jesam, kako me je mama ispustila na glavu, sećam se da jesam. Obećao sam sve što nije moguće, hvatali su me u laži, ali nisu uspeli da me stignu. Kakav sam bio vojnik u vojsci koju sam izbegao, ispričao sam više nego što smem. Vrhovni sam komandant, koji ne postoji u zakonima, gde ću više. Moja slika na zidu, to je plafon.

U isto vreme očaran sobom i očajan zbog velikog straha, predsednik je ušao u televizijsku šminkernicu. Devojka ga je malo začešljala, nabacala malter od pudera po čelu i obrazima da ne sija, dodala malo crvenila na pune, napućene usne. On je izvadio napisani govor iz unutrašnjeg džepa, pocepao natroje i zafrljačio ga u kantu.

„Gotovo predsedniče!“ – rekla je.

Domaćin i organizator su ga uveli u studio, jedna devojka je sipala vodu u čašu, iz režije se čulo: „Još deset sekundi“.

Predsednik je počeo mirnim glasom: „Vreme je da vam kažem istinu. Ja vas neizmerno mrzim i prezirem. Sve vas. Ja sam lažov, podlac i ništarija, nedostojan ovoga što radim. Bolujem od mnogih bolesti. Ja ne znam da radim ništa od svega što pokušavam. Varam vas i obmanjujem, grozničavo očekujem da me neko u tome spreči. Ne verujem mojim saradnicima, koji su nikogovići, krivotvoritelji, lopuže i šarlatani. Spreman sam da odem što dalje od ovoga u čemu se nalazim, da ratosiljam Srbiju bede, hoću reći sebe. Sada, odmah!“

Svi u studiju su zinuli. Zinula je i nacija kojoj se predsednik obraćao. A on je napravio kraću (verovatno dramsku) pauzu, pa nastavio: „Ali, ovo nije sve. Za sutra uveče, u isto vreme, zakazujem novo obraćanje naciji. I tada ću, kao i uvek govoriti istinu i objasniti da je sve ovo što sam večeras rekao čista laž!“

22.9.2018.

Ko nije ubio Olivera Ivanovića

Stižu do nas sve gore priče o kosovskoj krizi i njenom razgorevanju. Srbija čini sve što je do nje, ali ispada da to nije dovoljno. Druga strana je, kako se priča, preterano zadrta i ne mari mnogo za visoki ugled ovdašnjeg vođe, koji je stekao poštenim radom i učestalim susretima sa najvažnijim licima ovog ruševnog i podlog sveta.

Čujemo da se i sever Kosova otcepio od svete zemlje i pod komandom je Beograda, što pouzdano znači da će stvari ispasti još gore nego što jesu. Ako je to uopšte moguće, a moguće je. U Beogradu boravi predsednikov intimus, koga je nedavno upoznao, izvesni Milan Radoičić, ranije nepoznat Vučiću, ali poznat nadležnim organima. Trenutno se bavi odbranom srpstva, a predsednik odbranom njegove časne ličnosti, što se u konačnom bilansu svodi na isto: obojica brane posrnulu nacionalnu ideju od svega i od svih, isključujući sebe. Od njih dvojice, naime, efikasne odbrane još nema.

Taj je Radoičić utekao „pred dugim cevima“ kosovske policije, jer je to bio napad na njega, a samim tim i na srpsku stvar. Tu srpsku stvar prijatelj našeg predsednika drži kod sebe, te je zajedno sa njom prebegao u okrilje matice. Izgleda da je kosovska policija imala nakanu da mu postavi neka pitanja u vezi sa ubistvom Olivera Ivanovića. Šta uopšte Radoičić, lider Srpske liste, može da ima sa tim zločinom? Ko bi ga znao, treba videti. U mesecima pre zlodela od 16. januara, MR je zajedno sa Markom Đurićem proglašavao Ivanovića jednim od najvećih neprijatelja Srba. Zašto baš njega? Zato jer je Ivanović javno govorio da teror nad Srbima na severu Kosova vrše najjači Srbi i da je to prostor gde se ovlašćeni nasilnici slobodno bave mafijaškim poslovima, i da imaju dobre veze u srpskoj policiji.

Da li ga je to ubilo? Moguće, ali nije sigurno. Može se verovati da je Oliver Ivanović pao od „bratskog“ metka, jer je javno ometao razgranate srpske interese i razularenu mafijašku delegaciju srpskog režima. Opasno je sumnjati bez razloga, ali još je gore odbaciti sumnju zbog vere ni u šta.

Još nismo ni blizu nagoveštaja da možemo saznati istinu. Verovatno je da ćemo biti sve dalje i da će taj zločin pokriti politički mrak i arhivska prašina, što neizbežno pojačava sumnju o kojoj beše reči.

U stvari, moguće je da nismo dobro razumeli korake koje je učinio predsednik u razbijanju tame oko ovog teškog ubistva. On je dao odgovor koji neizbežno dolazi iz njegove nastrane logike, oivičene bezdušnim poentama. Naravno da ne zna ko je ubio Olivera Ivanovića, uostalom tu tvrdnju ponavlja češće nego što mora, ali zna nešto, za njega mnogo važnije: zna ko to nije učinio.

Naravno da to, manje više, znamo svi. Ogromna većina, naime to nije učinila. Tako da bi predsednikova tvrdnja bila besmislena i prilično slaboumna, da on nije, umesto nevine većine, amnestirao samo jednog: tvrdi da u zločin nipošto nije umešan Milan Radoičić, upleten u mutne poslove oko odbrane srpstva, koje je, sa svoje strane, dok beše živ, ugrožavao upravo Oliver Ivanović. Po oceni navedenog štićenika vrhovnika ove države, i Đurić Marka, crnog gavrana srpske podzemne politike.

Na osnovu čega je predsednik izrekao preventivnu amnestiju za svog prijatelja, koji je više puta pred policijskim fotografom pozirao i anfas i iz profila? I lepo je ispao. On zna da Radoičić nije umešan, a kako zna, još ne zna. Ali ako već zna ko nije, predsednik bi morao bar da nasluti ko jeste. Ako njegov pobratim ima alibi, ima onih koji pate od manjka takvog materijala. O njima se ne govori. Ako kosovska policija bilo šta natukne o kretanju istrage, ovde se čuje da „kosovske vlasti, lažnim optužbama protiv Srba, žele da sruše Vučića i Srbiju!“

Da li bi otkrivanje zločinca i nalogodavca moglo da sruši ovdašnju vlast? Sasvim moguće, to jeste zlodelo koje u sebi krije mnoge strašne tajne i još strašnije padove u ništavilo. Vučić kao kadija pokušava da se čitava ta zlikovačka zavera, ma čija bila, konačno pokopa, kao i žrtva. To može da bude njegova živa rana u ostacima savesti i strepnja od svega što je bilo u prošlosti i što još sledi. Mislim da je to njegova kosovska kriza, a ne preganjanje sa Albancima, ili taksa za plazmu. Zašto bi inače izrekao nedokazivu tvrdnju, zaustavio istragu i anatemisao sve one koji sumnjaju?

Ali, ta stvar ne ide tako, niti se tako može okončati. I dalje će Oliver hodati po dvoru i plašiti gospodu, i oni se tog straha nikada neće otresti. Sve dok ne kažu ko je pucao u neprijatelja koga je žutom trakom obeležio Marko Đurić.

28.11.2018.

Top lista sunovrata

Godina sa rednim brojem 2018. se upravo gasi i nestaje u bezdanoj prošlosti. Sklon sam da, kao i lani u ovo vreme, napravim neki bilans, listu haotičnog razaranja okupiranog društva. Inventar će biti okrenut naglavce, od deset do nule.

Mogao sam da biram po praznično osvetljenom smetlištu naše jednogodišnje istorije, ali ne znam jesam li potrefio ono što je bilo najvažnije, najčudovišnije i najodvratnije, i sve nas učinilo krotkima i nemoćnima pred sirovim nasilnicima i sopstvenim životima.

Promenićemo kalendare, imaćemo pijanu zimsku noć i zloslutno muziciranje na trgovima, znajući dobro da nam dolazi nešto još mnogo gore. Pa kome je do slavlja neka slavi.

10. Pomeranje brda. To je bila samo pokazna vežba, pre nego što se feudalac maši promene rasporeda ozbiljnijih primeraka balkanskog reljefa. Želeo je da makne nepoćudni zemljani breg u Grdeličkoj klisuri koji je, ne mareći za vlastelu, tvrdoglavo rušio zaštitne ograde i prosipao se na koridor. Vrhovnik je naredio da se neposlušno brdo premesti na neku drugu lokaciju, ali ono je, za razliku od nas, pružilo otpor, i čini šta mu je volja. Ne odlazi nigde.

9. Beogradski izbori. Događaj koji je izazvao najezdu i agresiju aktivista SNS-a na kuće i stanove Beograđana. Od njih manje-više nije bilo spasa, osim u nekim slučajevima. Kapetan Vojske Srbije Milan Vukšić oterao je iz svoje zgrade jednu takvu nasrtljivu delegaciju izvršnom komandom: „Paljba stoko!“, a oni su kao krenuli da ga biju. On je otresao sa sebe bilmeza koji ga je zaskočio, a vrhovni je svog oficira nazvao barabom.

Vojni sindikat je prozvao sumanutog maršala kukavicom i izdajnikom. Nije bilo demantija iz kabineta predsednika.

8. Patrijarh srpski Irinej teizovao je Vučića povodom optužbi nekih popova da se taj majčin sin sprema da izda Kosovo. Sveti srpski otac je rekao „da je sam Gospod poslao Vučića Srbima i da se on svim snagama bori za Kosovo!“

Izgleda da je lord na nebu za ovdašnje potrebe delegirao svoj, ne preterano uspešni reproduktivni proizvod, novog zemaljskog vanbračnog sina. Mada on nekim čudom još nije razapet.

7. Vlada je od grada Niša oduzela uspešni aerodrom, ponos grada i uništila ga, kao i sve drugo. Slogan otpora Vučiću tada je bio „Iš iz Niš“. Ali, on to nije razumeo, uveren da ga Nišlije vole. Meraklije više ne lete, pruga do Niša jedva da postoji, vlasnik pesme „Kude je taj Niš“, besmrtni Čokalija, ipak je umro. Vučić vraća Niš u doba Ivkove slave, Kalče i njegovog kera Čape.

Samo da se zna, mnoge gadne padavine i posrnuća vladara počinju odozdole, od Niš.

6. Meho na putu. Član vladajuće koalicije sa diplomatskim pasošem. U prodavnici nekog aerodromskog fri šopa „poplašio“ je nekoliko skupih parfema i strugnuo u ćenifu. Policajac je strpljivo čekao njegovo olakšanje.

Medijima u Srbiji ljubitelj dobrih mirisa je objasnio kako je sa sve parfemima morao da sprinta: „Znate, to je upravo izlazilo iz mojih creva!“ Odvratna priča se završava demisijom jednog uglednog člana Rasimove stranke i podanika režima.

Zašto se nije ugledao na Vučića: po rečima Zorana Babića, taj čovek posebnog mentalnog i probavnog kova, nikada ne ide u klozet.

5. Govor ministra odbrane oficirima na praznik vojske. Toliko je besmislen, dirljiv, zauman i budalast da je greh zaboraviti ga: „Večeras na praznik, kada se vratite svojim kućama i uđete u njih krišom, skoro kradom, hoću da pomilujete svoju decu, ne budeći ih, pomilujte samo onako kako otac zna, da vas ne vide, da ne pomisle da ste se raznežili, pokrijte ih onako kako samo majka ume i sme. I nad njihovim snom bez glasa molite molitvu!“

Evo i moje: Aman, Bože, ako te ima, a i ako te nema, šta nam to radiš, burazeru?

4. Pred svetsko prvenstvo u fudbalu na poklonjenje Vučiću stigao je čitav nesolidni srpski fudbalski pogon. Obećano je 10 miliona evra ako umetnici osvoje prvenstvo. Tokom takmičenje, vođa je zvao selektora i diktirao mu razrađenu taktiku, pa su odmah ispali.

Kao svetske prvakinje odbojkašice su dovedene na rukoljub. Ali sramni udvorički govor Zorana Terzića je uništio njegovo časno ime: „Vi ste uvek bili sa nama i igrali smo sa igračem više, znajući da nas gledate. Ovo je vaša medalja“. Dobar, pametan trener, koji je u nekoliko sekundi pred mnogo nižim od sebe nepovratno prosuo svoje samopoštovanje.

3. Iz Kine uvozimo leteće automobile, a tamo izvozimo pileće nogice. To se zove razmena prave za kokošiju pamet.

2. Ubistvo Olivera Ivanovića. Zločin koji je uzdrmao, a možda će srušiti Vučića, kome je neprijatelj Oliver postao najbolji posmrtni prijatelj. U tom atentatu sažeta je sva njegova borba za Kosovo: simbioza srpske vlasti i mafije na severu, razgraničenje, tajni planovi, nemoć, nesposobnost, griža usahle savesti. I zbog toga se Vučić, proizvodeći lažne drame, roguši, preti nepostojećom silom i odlazi na tajne lokacije.

Tako on postaje vrhovni komandant sam sebi, jer uskoro neće imati niti želeti bilo ko da ga sluša. A od Olivera davno ne može da spava, niti da se pribere. Pravi veću štetu nego ikada, i potajno očekuje da ga neko konačno u tome spreči. Ne može on više da pregovara o Kosovu, nego samo o uslovima pod kojima će izaći pred sud.

1. Protesti koji su jasna najava pada ove klike, koja je uništila sve oko sebe. Ljudi su razumeli da nemaju razloga da se plaše onoga koji je prepadnut na smrt. Zbog toga je angažovao brojače jakni, ljudi i koraka, kako bi kao i uvek negirao očigledno i lagao pa tešio samog sebe. Da to ne može biti, da nije istina i da mu je možda suđen čak i doživotni mandat. Sutra je subota, Stefanović će ponovo brojati redove i raportirati svom gazdi kako na ulicama nije bilo nikoga.

Jedne subote ili nekog drugog dana javni servis će morati da zamrači svoje ekrane, a Mitrović da odjuri Sarapu i kaže da je uvek bio na strani demokratije. Rušio je Vučića dovodeći u program krivokletnike, zombije i analitičare sa smetnjama u razvoju da ga hvale.

I to će biti kraj. I neopisivo težak početak na razvalinama možda najvećeg zla u modernoj srpskoj istoriji. Ako je ovo uopšte istorija.

0 (nula) AV.

28.12.2018.

II

UMUKNI, POGUŠIĆEMO SE

Kako će pasti

Protesti, koji su ovoj teškoj čamotinji lekoviti sami po sebi, nezadrživo osvajaju Srbiju. Okupirano društvo pruža otpor opasnoj infekciji i nepodnošljivo agresivnom i tupom samoljublju vladara. To je taj narcizam odvratnog, koji se ne može poslati u muzej nakaza bez napada na njih.

Opozicija ne vodi proteste nego oni nju, i to je sasvim pravedno, i sada sa jednim jedinim ciljem, posle koga su ostvarivi i svi drugi: pad AV, bez odlaganja i opravdanja, bez čekanja da se samodržac strmekne sa svog trona, sam od sebe, kao ljuštura u kojoj odavno nema ničega, niti je ičega bilo.

Mnogi je tiranin, bahat, nepristojan, razmetljiv i besprizoran, nesposoban da uradi bilo šta vredno, osim da to vredno temeljno razara – taman kao ovaj ovde – postao višak i nestao taman kada je utuvio sebi u vrhovnu tikvu da je neranjiv i večan.

Ovaj ovde je rasklaćen, uzdrman, prepadnut, nesiguran i nervozan. Drži se noktima za zid, čekajući volšebni spas od prijatelja kojih više i nema. Raspisaće izbore, uveren da će ih dobiti uz pomoć širenja straha i mrtvih duša. Očekuje da ponovo sva groblja u Srbiji glasaju za njega.

Ako ipak ne dobije izbore, biće to kraj za mafijašku svitu, političke ubice i ludačke mesijanske snove. Ali, najgore će biti ako ih dobije. Svi već znaju kako ih dobija i šta namerava da radi kako bi produžio agoniju i izbegao neizbežno: pad u ništavilo radikalskog brloga, odakle je i došao. Ili nešto mnogo gore.

Kako će pasti? Pre svega kao čuvar bezakonja i kriminalnih državnih grupa, zaštitnik ubica i nosilac protivustavnog svevlašća. Kao neprijatno lice sklono da se hvali nepostojećim, koristeći laž kao otisak prsta, kukavica koja se javno hrabri svojom neustrašivošću: „Baš me briga, nemam problem s tim, ne bojim se nikoga!“

Kao vršilac svih poslova o kojima ne zna ništa, kao budala koja hoda u mladom rasadu. Onaj koji je uspeo da uništi skoro sve što valja, daleko više nego što je to uopšte moguće. Operetski car, koji je raspopio patrijarha i od božijeg sluge načinio svog potrčka.

Dalje nabrajanje bilo bi samo krajnje neprijatni inventar gadosti.

Postoji još jedna stvar koja bi ovogodišnje proteste mogla da učini konačnim. Bar za ovu vlast. Sam dolazak te kolonije bio je nastran i neprirodan. Sve je nastalo iz radikalskog zmijskog gnezda, novi naraštaj je postao još otrovniji od zle gamižuće rodbine i bez većeg odupiranja zauzimao i trovao sve što ovaj naš svet čini ljudskim.

Izgledalo je da rešenja nema, da je letargija postala simptom laganog umiranja društva. Bilo nas je sramota od nemoći. Oni koji su u novom gazdi videli harizmatičnog svetitelja ne mogu da objasne razloge za opčinjenost. Takvih razloga nema, osim podaništva, kao endemske rajetinske boljke. Klika je zauzela državu i pretvorila je u svoju mafijašku firmu. Našla je svoje odane novinare, nedarovite sluge i napravila medijsku pitu od govana. Smrdi do neba, ali služi gospodaru.

Sklanjali smo se od tog aromatičnog smeća, potpuno usklađenog sa mirisom i ukusom mesije, pa je većina njegovih zaljubljenika svoje emocije crpela sa tog zagađenog izvora. Zaraza je delovala kao stimulans, jer samo ono što je nepodnošljivo gadno može da im približi narav njihovog vođe.

Moguće je da su se ljudi, kojima su životi nezadrživo curili u bedi, poniženju i besmislu, u jednom trenutku zapitali: dobro, šta ja to radim? Zašto trpim i čekam da prođe samo od sebe.

Neće proći. Život bez pobune nema nikakvog smisla. Zato je protest lekovit, na njemu se jasno vidi i oseća kakva je fukara zauzela vrh. Nikakvog razloga za strah nema.

Nestalo je građanskog straha i to je najveći razlog za pometnju na dnu. A ono je u našem slučaju na vrhu. Tek se sada, posle više godina, duboko veruje u delotvornost otpora i ofanzive na bandu u vidu završnog udarca.

Kakav će on da bude ne može se znati u ovom trenutku. Još traje zima i postepeno se odmrzava rešavajući konflikt. Dolazi nam u svakom slučaju vrelo proleće. Režim ima samo dve mogućnosti: da se povuče pod neodoljivim pritiskom i da njegove nakazne ikone čekaju pravedno suđenje. Moguće je da bi to bio bolji ishod za njih.

Ili da izvedu na ulicu državnu silu sa kojom raspolažu. Najvitalniji deo vojske i policije je protiv njih i mogao bi da ubrza rušenje. Ostaje im brojna pretorijanska paravojska, odredi bitangi i batinaša, korumpirane dilerske navijačke trupe koji se spremaju da ujedaju u korist ruke koja im baca po koju kosku. I to bi mogao da bude poslednji adut.

To bi naravno bio najgori mogući izbor za spas, jer opstanak za njih, tek u takvom raspletu, ne bi bio moguć, kao ni u bilo kakvom drugom.

Možemo li se uzdati u ostatke vladajuće pameti da sve to razume i na svom kraju ne učini najveću moguću štetu?

Ne možemo, naravno. Onda će se one dve mogućnosti za brzi pad umnožavati i svaka će postati sve gora. U pijanstvu od vlasti razuma nema, pa će gospodar, koji patološki mrzi građane ove zemlje, pokušati da ih pobedi optužbom da ruše državu.

Ali, to se više ne može rušiti, jer države ovde već dugo nema. I građani dobro znaju da za njih druge opasnosti i dušmani ne postoje.

Osim vlasti koja je samu sebe izabrala i možda će izabrati da nestane na zgarištu.

22.1.2019.

Naprednjački pastuv

Čovek poznat po zavodničkom nadimku Jutka (ime poznato redakciji) rešio je da odstupi, sa inače prestižnog položaja predsednika opštine Brus. Radeći paralelno na usrećivanju Brusjana, bio je prava napast u iskanju potpune bliskosti za ženama koje su mu zapale u pohotno polje vida.

I sada je neuspešni pastuv u ostavci, dok mu vlasnik ergele ne pronađe novo uzobljenje.

Teško je inače postati prvi građanin male varoši, tu se o svakome zna sve. Ta saznanja dovode do teških opanjkavanja i rascepa i na položaj često zasednu jurodivi. Nigde vlast nije tako slatka kao u palankama (Beograd je jedna od njih).

Legendarni Jutka je ipak učinio sve da se Brus pročuje, pre svega po njemu. Misija tog uglednog delatnika SNS-a nipošto nije završena. Možda će nekoliko meseci provesti u funkcionalnoj hibernaciji, zaštićen od medija, čuvan moćnom rukom vlastelina za neku novu dužnost u prestoničkoj palanačkoj eliti.

Zašto je Jutka uopšte važan za poimanje svrhe i suštine vlasti i moći? Kao nepismeni badavadžija, vidno neotesan i nedorastao bilo kakvom ozbiljnom poslu, taj je čovek ipak dobro razumeo domete moći, ma kakva ona bila. Na lokalu, snaga vlasti se očitava sigurnom stranačkom dominacijom koju donose uglavnom Jutke i slični nedotupavi klovnovi vlasnika centralne šatre.

Jutka nije pao sa vrha Brusa zato što je bio seksualni predator, nego zbog toga što to nije umeo da bude. On je koristio iluziju o moći u skladu sa svojom ljubavnom kreativnošću, a ona je, pokazalo se, neostvariva u njegovom primatskom svetu.

Uvek se nađe jači i pametniji mužjak koji otera suklatu i samo zbog toga su žalobna udvaranja priprostog palanačkog pretendenta na vlastodržačko parenje deo stalne naprednjačke seksualne evolucije. Od Gašića do danas.

Gašićeva mizogina avantura beše molerski pokušaj duhovitosti pred misaono nadmoćnom ženom, pa je sadašnji šef tajne službe u tom ogledu samo izazvao zaštitnički impuls kod pobesnelog vođe čopora: „Ne dam Gašića!“

Bio je u pravu. Bata Santos je prototip službenika koji mu je potreban, njegovi su ekscesi ništavni prema šefovim ekscentričnim mahnitanjima. Ali, ma kako nam se danas čini Gašićev podvig pred novinarkama „koje lako kleknu“, on je ipak visoki uzor za smuvanog udvarača Jutku i njegove urnebesne definicije uvodnih erotskih postupaka, izraženih kroz budalastu sms predigru.

U nekoj analizi Jutkinih emocija (koje se svode na pokušaj definisanja želje, a ne ljubavi), imamo pred sobom bizarnu literaturu najnižeg ranga. Pisac, naravno, nije ni mogao da razume šta je stvorio, jer zaista ne ume da kaže ništa što bi dolazilo iz misli. Njih naprosto nema, niti iz takve glave mogu nastati.

Taj je ambiciozni tragač za nedostižnim ipak osetio da nema pameti, duha niti šarma da kao mužjak nižeg ranga dođe do cilja. Pa je shvatio da moć, koju je dohvatio uprkos biografiji poznatoj svima u Brusu, može da mu pomogne u „obaranju“ meta, inače nedostižnih za njegove objektivne autsajderske domete.

Zato su i njegove poruke antologijske, sa lokalnim švaleraškim novogovorom, u kome su, uz neopisivu konfuziju, pomešana obećanja, pretnje, molbe, preklinjanja i bećarska zanovetanja. Uz originalnu, naglašenu upotrebu samoglasnika u izražavanju goreće želje, koje ide u paketu sa obećanjem: „Volkam, ljupkam, vooolkam, ne mooogu više da čeeeekam!“ Mada, poetski dometi naprednjačkog osvajača mogu biti izraženi i dominacijom suglasnika: „Želkammmmm te srceeee, kad ćemo se volkati, dve godineee prođoše veććććć!“

Tako poeta naivac, u svojim odsudnim poduhvatima, uspostavlja suglasnički ritam, kao pouzdani znak rastuće frustracije odbijenog rugobnog pretendenta na predmet želja. Nezavisno od toga što je uveren da njegova dodatna prednost dolazi iz okolnosti da pripada nadmoćnom vladajućem krdu.

Ovaj je znameniti brusjanski pisac poslao samo na jedan broj preko 15.000 poruka, koje su, sve odreda, bile ljubavni pozivi, vapaji i zapomaganja. Niko još nije badava napisao jednoj ženi 150.000 reči, pa ako mu je posle toga odolela, svakako je znala da je autor tog beskonačno tupavog sonetnog venca, običan, mada ne i bezopasan zvekan.

Suština ovog događaja, izuzetno važnog po građansko estetsko i svako drugo zdravlje, nije samo u uznemiravanju više žena odjednom, a jedne posebno, mada je u tome bio dosadan do nemerljivih granica.

Na višoj ravni plitkoumnih gadosti kojima je obasipao žene stoji njegovo obrazloženje ostavke: odlazi zbog toga što su napadi na njega nedužnog, u stvari napadi na Vučića.

Erotska evolucija u naprednjaka mogla bi da bude okončana na tom nivou nastranog seksualnog transfera latentnog zavodnika Jutke na vođu lično: u stvari, pravi je predator Vučić, zato je to nasrtaj na njega. Prvi čovek Brusa je samo beznačajni seoski dilber i suvokuri lola, čija inferiornost i nepismenost naprosto ne vode do one ženske stvari.

Ali, nije se mnogo čekalo da se javi istinski junak opšteg napastvovanja na svim nivoima, rekavši: „Jutka je u pravu, to jeste napad na mene!“

Tako nam je i otkrio lozinku nasilja: sve ono što je Jutka napisao ženama, sva njegova prostota i misli rođene iz betoniranog uma, sve poruke koje se doimaju nepodnošljivo sumanutim i opscenim na nivou primatne spoznaje muško-ženskog, dakle ljudskog opštenja, samo je prostačka, no benigna praigra u maloj varoši.

Ono što svima nama svakoga dana govori, piše i poručuje čovek za koga više ne znamo uopšte ko je, kako je došao i šta uopšte ovde radi, koji nas ne razume, mrzi i prezire, neuporedivo je nastrano i strašno, nemerljivo ni sa čim.

Ma koliko se zgražali nad rabom njegovim i božijim Jutkom.

5.3.2019.

Biti Goran Vesić

Neće biti lako budućim biografima izvesnog Vesić Gorana, kad se budu prihvatili posla da ispišu njegov raskošni životopis. Ali, za takav poduhvat još ima vremena.

Njegov radni vek i te kako traje, reklo bi se da je u punom zamahu i naponu stvaralačke snage. Izvesno je, dakle, da slede novi fantastični poduhvati koje ne kontroliše niko, ali odobrava svakako još manje pouzdana glava od njegove.

U slučaju V.G. nepoznato je odakle krenuti, da l’ od glave ili od repa, tajna je gde je šta u toj građi specijalno namenjenoj za posebne potrebe vladanja i vladaoca. Gde je glava tu je i rep; u takvim živućim političkim fenomenima sve je na jednom mestu.

Njegovo napadno prisustvo u našim životima nipošto nije rezultat slučajnosti. Vesić se u svom punom sjaju pojavio nužno, kao biološko-patološko-politički proizvod vremena koje mu je dopustilo da pretekne i preživi sve svoje političke agonije, mimikrije i pojavne oblike i pojavi se na vrhu naopake velegradske evolucije.

Dobio je, uzeo, kako vam drago, priliku da oblikuje Beograd po svom ukusu, po svom poimanju estetike urbanog centra i u tome je neumoran, a njegova zastrašujuća energija neiscrpna.

On je perpetuum mobile eksperimenta koji surovo obavlja nad glavnim gradom i njegovim stanovnicima. A oni otvoreno iskazuju svu svoju nemoć posmatrajući kako njihovo mesto za život gubi svoj oblik, svoj duh, atmosferu radosti i samopoštovanje. Grad postepeno prestaje da liči na sebe i pretvara se u žalobnu karikaturu, nalik na protuvu koja mu je oduzela lice.

Lice Vesić Goran bez otpora gradi Beograd kao svoj autoportret.

Rekavši kako bi Đinđić da je živ danas bio uz Vučića, a ne uz neradnike koji uzaludno hodaju ulicama, savršeno je objasnio svoje poimanje političkog hermafroditizma: on veruje da bi Đinđić, da je nekim čudom ovde, bio uz vlast a ne na vlasti, zato što nije u stanju da zamisli drugog vladara osim onoga kome je na usluzi.

Da li je ta izjava bila samo udvorička, neznalačka, nesrećna ili naprosto glupa, Vesiću je nevažno. A ni potrošačima informacije o njoj. Njegova politička pozicija ionako nije određena logičkim poštenjem, niti etičkim parametrima. Čak ni obzirima prema sebi, budući da V.G. nije u stanju da objasni tajnu svog uzletanja, razloge za to, niti čudo da se našao tamo gde jeste.

Nije to samo obično udvorištvo i perverzna odanost, jer podvižnika sa takvim osobinama ima na pretek. Vesić je otišao bar korak dalje u tom neprijatnom poslu prianjanja za telesinu moći. Pored samog čina invazije u predmet ljubavi, uveren je kako je u stanju da sve to obrazloži višim ciljevima i da je u tome nadmoćno ubedljiv. Njegov domet je opšti poduhvat, njegova percepcija je, po njemu, zajednička za sve: svi naime vide ono što on želi da svi vide, i u to je siguran.

Svi koji su u sukobu sa njegovim nedelom izloženi su javnom pogromu. Njegov jezik obračuna je sirotinjski skrušen, ali jeziv, i u tome on uživa kao neosporni pobednik, vandal koji je osvojio grad i može mu se da čini šta hoće.

Seča stabala u srcu Beograda da bi se našlo mesta za gondolu sve je drugo samo ne običan varvarizam. To je obračun sa estetikom koju priroda stvara decenijama, izraz mržnje prema gradu koji se voli i smatra svojim sa drvećem koje u njemu slobodno raste. Sve to valja saseći i pretvoriti u nežive trupce da bi mržnja bila realizovana kao javni poduhvat.

Gondola je vašarsko-smučarski ornamentum, za posmatranje panorame koja se sa Kalemegdana savršeno vidi, podilaženje palanačkom ringišpilskom ukusu, i definitivno skrnavljenje jednog od najlepših beogradskih horizonata. Nedostaju luna park na Trgu Nikole Pašića, akva park na Trgu Republike i legat Šabana Šaulića. Ali, ništa ovde nije nedostižno.

To svakako nije vrhunac Vesićevog nastranog stvaralačkog elana. Uskoro će biti upaljeni novogodišnji ukrasi, ove godine ranije nego ikada pre. Svaki dan bi mogao da bude šareni vašar, uz zurle, tapane i razdragani puk koji slavi zlatno doba srpskog Perikla i njegovog ludog šarlatana.

Fontane, koje su postale i predsednikova opsesija, prema pripovedanju V.G. same će sebe isplaćivati od novčića koje rasipni turisti i dobrodušni Beograđani budu ubacivali u bistru muzičku vodu. Kad se skupi taj sitniš i pretvori u zdravu valutu, gradiće se nove (fontane), i tako u nedogled.

Jarbol nam se još nije digao, ali i to se ima dogoditi.

Beograd će dobiti 1.000 novih komunalnih policajaca i to će biti Vesićeva paravojska, partijske batinaške snage koje će čuvati viziju okupiranog Beograda i zaštićenog od Beograđana koji još drže do sebe.

Na obodima grada izlokani putevi, udarne rupe, tiha smrt periferije. Ruševnost je vidljiva svuda gde nema blještavih kulisa koje pokrivaju stidne delove velegradskog tela.

Gradski saobraćaj se vraća u devedesete, bez guma, vozača i autobusa.

Bolnice su pretvorene u rugla i legla infekcija, bolesnici izumiru zajedno sa zdravstvom koje se masovno seli u Nemačku.

Svakoga dana Vesić se pojavljuje kao darodavac oblika, tvorac ambijenta i vlasnik čudovišne estetike, preteći da je učini opštom.

Takvog smo neimara i zaslužili.

15.3.2019.

Neša i tata

Blago majci koja ga rodila. Veliki porastao tati!

Tako se blagosilja iznenadna pojava čuda od deteta tamo gde su čuda retka, ili ih nema. Ipak je uspon srpskog Dorijana Greja – Nebojše dr Stefanovića – na novoradikalskim stubama, potpuno logičan razvojni put tipičnog autsajdera. Amimičan momak dečjeg lica, bez svojstava i političke dinamike, čak i sa prividnim deficitom poželjne agresivnosti, postaje ključni zubac u mehanizmu raspomamljene vlasti.

Upravo je takav nedostajao u grupaciji punoj priprostih bukača: čovek koji će svoju dremljivu intonaciju uspostaviti kao antipod vrištećih ekspresija neospornog gazde. Ali, kao predsednik parlamenta nije uspeo da učvrsti zadatu dominaciju nasilničke većine. Umrtvio je ionako mrtvu skupštinu, da bi je tek Maja Gojković oživela puštajući s lanca Martinovića, Rističevića i Atlagića, uvek spremne da odbrane visoki dom od bilo kog vida etičke i elementarne pristojnosti.

Sa znanjem i izrazom lica smušenog knjigovođe pripravnika, bez nagoveštaja operativnih sklonosti, Nebojša je bio viđen za neko ugodno, ali periferno mesto u partijskoj hijerarhiji.

Ali, to je bio samo privid, jer je u vremenu simboličke hibernacije Stefanović prilježno vrhunio svoju doktorsku tezu, nastalu bezobzirnom prepisivačkom kompilacijom. Tako se, u stvari, ide karijernom prečicom; niko, bar od onih iz elite koje je poznavao, nije ulagao vreme niti intelektualni napor da bi se domogao akademske titule.

Doktor na čelu policije, bio je to trijumf nadmoćnog uma nad grubom silom. Zamrznuto lice koje ne ume da napravi grimasu radosti ili očaja, idealni je čelnik unutrašnjih trupa zaduženih za red i mir.

Bilo je mnogo atraktivnih nastupa ministra plave sile, koji je svoje najdublje emocije i visoki neubedljivi tenor sakrivao upravo iza osećanja snage koja ga kontroliše. Nije uspeo da sakrije svoju duboku zabrinutost posle „pokušaja atentata“ na Vučića i njegovu porodicu u Jajincima. Tada je otkrio da je u okolini, na prostoru od kilometra kvadratnog, „uočeno prisustvo“ više desetina opasnih nasilnika koji su mogli da naude prvoj srpskoj porodici. Samo da nije bilo njihovog budnog čuvara i njegovog pouzdanog njuha.

Atentat je arhiviran i zaboravljen, kao da ga nikada nije ni bilo. A izgleda da ga nije ni bilo. Ali je ostala antologijska lirska replika te izmišljene epske drame, u ličnom izvođenju ministra policije: „Aleksandar Vučić ima samo jednu slabost, a to je njegov brat Andrej. Andrej Vučić ima samo jednu slabost, a to je Aleksandar.“

Bio je to dirljiv i odlučan epilog brige o porodici i složnoj braći. Obojica su ostala na svojim mestima. Ima mišljenja da Andrej za familiju radi važnije poslove od Aleksandra. Ali je već dugo u senci tih poslova i postao je zabranjena tema. Svi znaju da je tu negde, ali niko ne zna gde.

U kampanjama važnih hapšenja, Nebojša se često slikao okružen dugim cevima, uveravajući građanstvo da je država upravo spasena.

I prošle subote, dva puta u toku 90 minuta, bio je glavni junak akcije u kojoj režim brani državu od sebe, uz pomoć jakih odreda policije. Lako je u svemu tome zapaziti da su njegovi, na prvi pogled logični istupi, po pravilu lažljive konstrukcije, koje su loše smišljene i još gore obrazložene. Ali, Nebojša ostaje nezamenljivi čuvar prestola, nekada paučinasti i inferiorni član partije, kome je nekako dopala komandna soba nad štitovima, šlemovima i šmrkovima.

Takav kakav je, on ima tatu Branka, koji bi davno bio zagubljen i zaboravljen u penzionerskom stadu, da sebi nije napravio važnog sina. Ni sam nije bio svestan svog unosnog reproduktivnog podviga.

Praktična vlast ima svoja korporativna pravila, bratske, burazerske, kumovske veze. Moć bez velikih para, koje dolaze same, bez napora, čak i bez rizika, skoro da i nema značaja.

Nebojšin tata nije morao da bude doktor nauka kako bi razumeo značaj pozicije svog muškarčića: sve što ćale zabrlja kad nešto krupno započne, sin će da pokrije. Pre svega svojom pozicijom i vezama koje su javno neobjašnjive, ali logične na nivou strastvene veze države i mafije.

No, zašto je ipak, uz tako moćnu logističku podršku, tata Branko praktično zatečen u nekoliko mračnih poslova: uz nošenje zamašne gotovine u rancu, na primer, i skandala sa devastiranjem hotela „Šumadija“? Tata voli kafane, restorane i kafeterije, pa ih rado kupuje. To je neka vrsta spasa od mirovinske dokolice, zanimljiv hobi, otkriven pod stare dane.

Istraživanje BIRN-a dokazuje njegovu privilegovanu umešanost u trgovinu oružjem, koju su pokrivali i papiri iz ministarstva na čijem je čelu njegov mališa.

Tako je ministar dostigao vrhunac svoje karijere, uz približnu analogiju iz legendarnog atentata u Jajincima: tata ima samo jednu slabost, a to je Nebojša. Nebojša nema slabosti, ćale je njegova snaga. Ministar se samo drži zakona. Svi koji ga krše, moraće da se suoče sa efikasnim državnim organima.

Sin Nebojša je na vrhu jednog takvog organa. Ali, iz te pozicije, niti iz bilo koje druge, on ne može da sudi ocu, niti da ga ometa u njegovim akcijama. One ga drže vitalnim, pomažu mu da gordost zbog visokog uspona sina nekako prevede na jezik velike, zatvorene porodice, onako kako je u svoje vreme govorio Vito Korleone: „Sve za čast familije. Šta je život bez časti?“

Dečiji pesnik bi, povodom ove dirljive porodične sage o međusobnoj ljubavi i potpori možda napisao: da Neša ima tatu, a Aca ima batu. I svi se oni vole i žive u slozi, bave se stvarima koje ih usrećuju, sve dok ne dođe policija. Ali, ona ne dolazi.

Neša ima policiju, a Aca ima Nešu.

22.3.2019.

Beograd van sebe

Niko više ne zna, a i ne pita gde je gradonačelnik Beograda. Njegova upotrebna vrednost je istekla, potrošili su ga kao kinesku bateriju. Pre nego što je pristao da bude statista i suvišno naličje Gorana Vesića, taj čovek, ime nevažno, bio je cenjeni lekar, a sada više nije ništa.

Nije ništa samo zbog toga što i nije smešten u nevažeću fotelju da bi bio neko. Postao je maneken ničega, otvorio neke žute kućice za ugrožene dživdžane i otišao u sumrak, nepotreban i izgubljen u palanačkom haosu nekadašnjeg velegrada.

Da je Branko Pešić ovde, Vesić ne bi bio ni rukovodilac skladišta strugotine, a u njegovom opravdanom odsustvu i slomu svakog sistema vrednosti, taj je na čelu kolapsa ovog grada. O njemu je već bilo reči na ovom mestu, te ne bih opterećivao cenjene čitaoce ukazivanjem na prizore u kojima se obnavlja sećanje na tu fizionomiju, neuporedivu sa civilizovanim primercima.

Uostalom, taj čovek je izabran da bude maskota grada za njegovo tiho razaranje, jer je kao rušilac dovršen u ovom sistemu. Ali, ni izdaleka još nije uradio sve što ume.

Juče (u ponedeljak 1. aprila), Beograd je osvanuo bez svoje vitalne, centralne zone, izbačene iz upotrebe. A ona ga i čini onim što jeste, kroz nju protiče život čija je analogija krvotok. Neko mi se javio, nadajući se da je sve to aprilska šala, evo svi su tabloidi na svojim sajtovima objavili neopisivo glupe dosetke, uz aprililili na kraju. Ali sa gradskim jezgrom nije bilo šale, njega naprosto nema, otkinuto je od grada i dato na raspolaganje jurodivima.

Naravno da se opskurni i limitirani zamenik nepostojećeg gradonačelnika nikada ne bi sam setio da započne nešto tako besmisleno. Takva ideja je izvan njegovih dometa, kao i pogubljenje najlepših stabala na Kalemegdanu zarad rugobne žičare. Nema sumnje da je nalog za veliko orgijanje po nekada velikom gradu, kao i za sve drugo, stigao sa najvišeg mesta.

Mržnja prema Beogradu realizovana je kao njegovo poništavanje, oduzimanje svega što valja od dobro znanog lica. Uz dodavanje kreacija koje su, svaka za sebe, primer neslućene ružnoće i neukusa, što vodi ubrzanoj skopljizaciji osakaćene srpske metropole.

Uz sve rugobne projekte, koje vladajuća grupa slavi kao vrhunac svog poimanja urbanog, Beograd je nagrđen doslednom, haotičnom provincijalizacijom u sferi kulture: ona je data na raspolaganje đilkoškim liderima plebsa, koji proizvode masovni kič i njegov su proizvod.

Vlast podržava samo onu umetnost koja podržava nju, one umetnike koji su joj odani i na tom nivou podele interesa – odanost za pare – prestaje stvaralaštvo. Umesto njega srpska se kultura pretvara u baru mrtvaju iz koje izranjaju inovirani vodozemci-mutanti, bića koja opstaju i na suvom i u blatnjavoj močvari.

Sve se ovo događa svuda, u beogradskoj kao i u drugim palankama. Nemoć ljudi koji žele da prisvoje istoriju, određuje i suštinu ovdašnje histerične diktature: drugi su apsolutisti bar promovisali svoj tip arhitekture, na primer, kao svetao primer večnog treša.

Ovi ovde zaista ne umeju da naprave ništa, niti će u tome uspeti. Umesto toga oni rasturaju, lome, izobličuju i zagađuju sve što im padne šaka, znajući dobro šta čine: na taj način svoju nemoć da stvore realizuju kao inat i samovolju da ruše. Šut je ambijent na kome izrastaju i množe se.

Kolaps na beogradskim ulicama traje već nekoliko godina i sada su odlučili da je vreme za vrhunac: završni haos, koji se teško može istrpeti i koji će ih verovatno oterati u 3LPM.

Takav Beograd, koji je nekoliko godina van sebe, dočekaće velike proteste i kontramitinge, kao što je već bilo u njegovoj istoriji.

Vlast je najavila da neće dozvoliti nasilje. Ali, mogla bi da ga izazove.

Prošao je nezapaženo intervju Politici (u nedelju 31. marta) izvesnog ruskog generala Fjodora Ivanoviča Ladigina. Ne znam povod za razgovor, mada naslućujem. Čovek ima 82 godine i do penzije je bio načelnik GRU – Glavne obaveštajne uprave Generalštaba Oružanih snaga Ruske Federacije.

Dugačak naziv funkcije, ali takva mu je. Uz opšta mesta o prijateljstvu Ladigin rasuđuje koristeći zarđali misaoni sklop iz doba Čeke i Feliksa Đeržinskog. On smatra da iza protesta po Srbiji stoji zapad i u to je „duboko ubeđen“.

Ali, Ladigin ima predlog za rešenje.

Novinar je postavio mudro, pristrasno i sugestivno pitanje: „U trenutku kad mirni protesti prerastaju u nasilje, koja poruka se time šalje?“

Odgovor ruskog generala je istinski zastrašujući: „Sa moje tačke gledišta taj trenutak je izuzetno važan. To je ključna promišljenost poteza, posebno u vlasti, kao odgovor na akcije njenih oponenata. Setite se maja 1989. kada se tokom boravka Mihaila Gorbačova u Pekingu dogodilo nasilno gušenje antivladinih demonstracija na trgu Tjenanmen. Dve godine kasnije, u maju 1991. bio sam tamo u sastavu delegacije na čelu sa maršalom Dmitrijem Jazovim. Tadašnji lider Kine Đijang Cemin, tokom bilateralnog susreta, podsetio je na ovaj incident i rekao: ’Za nas je to bila raskrsnica, kuda dalje ići. Ono što smo mi uradili tada na trgu, bilo je čvrsto, uz ne malo žrtava. Ali da to nismo uradili, broj žrtava po celoj Kini bio bi ogroman. Mi smo to sprečili’. Zaista, reakcija vlasti na antivladine akcije mora da bude promišljena, imajući u vidu budućnost zemlje.“

Eto jednog radikalnog predloga za Vučića, pravo iz staljinističkog legla. Da vidi šta dalje i da sve što uradi bude odlučno i uz čvrstu ruku. Tako se čuva vlast, a sa njom i budućnost zemlje.

Matora generalska budala najavljena je na prvoj strani.

Beograd nema Tjenanmen, niti bilo šta slično što podseća na pokolj iz 1989.

Mada, ko bi ga znao.

Politika je dala savršenu ideju, a Vesić napravio prostor.

2.4.2019.

Dugo putovanje u ćorsokak

Možda je samit u Berlinu zaista propao. Bar kao ambiciozni pokušaj da se narogušeni balkanski đilkoši privedu nekakvom dijalogu. Ali se dobro zna da su i zakrvljene galamdžije i njihovi pomiritelji zaglavljeni u živom blatu, ne znajući sudbinu sledećeg koraka. Ako sledećeg koraka uopšte bude.

Naša visoka delegacija podnela je svoj uobičajeni plačevni raport: oni žele da uzmu sve a nama da ne ostane ništa. To je već davno pohabani model, stereotip kojim se opravdavaju nemoć, nesposobnost i sterilnost.

Mi zapravo ne znamo šta je sve a šta ništa, ovde neizbežno stiže samo odjek pregovora ili svađa, čija je tema lična tajna nekolicine ljudi. Politička javnost u Srbiji ne zna šta je „na stolu“, ali se to može naslutiti. Izgleda da je razgraničenje, o kome je Vučić ushićeno govorio pre nekoliko meseci, uglavnom odbačena opcija.

Taj bi poduhvat u sebi sadržao razmenu teritorija, transfer stanovništva i druge dramatične posledice, koje krizu verovatno dovode do novog ratnog vrhunca. Ali u nekim centrima moći, ali i nemoći, ta verzija okončanja krize njenim nekontrolisanim rasplamsavanjem još se smatra mogućom.

Nigde se nije pojavila ideja o praktičnom poslu razgraničenja, koje bi se granice razarale a koje uspostavljale, koji bi prostori bili predmet razmene. Naročito nema zamisli kako bi to bilo urađeno. Takva operacija, ako je neko smatra izvodljivom, ne može da opstane u sferi kriminalno-političke misterije. Ona se tiče života više desetina hiljada ljudi.

Čini se da je pred srpske delegate, nemoćne da učine bilo šta da se ukinu čak i takse – koje su Haradinaja proizvele u parodiju tvrdokornog državnika – postavljen stari uslov, inoviran novim pritiscima: priznanje Kosova, u zamenu za otvoreni put ka EU.

U tom uslovu je i sadržana Vučićeva skepsa: traže nam sve ni za šta. Sumnja u otvaranje evropskog puta je opravdana. Kosovo je samo jedan od uslova, koji će Vučić lakše ispuniti nego oslobađanje društva od totalitarne stege i vraćanje uzurpiranih sloboda. Bez toga a i sa tim, sa Vučićem nema Unije, priznao ne priznao Kosovo, makar uz garanciju da će ovde imati apsolutnu moć bar još neko vreme.

Tako smo se vratili na staus kvo. Niko nije za hibernaciju krize, ona se mora rešavati, mada rešenja nema. Videlo se da Srbija nema saveznika čak ni za simbolična popuštanja. Pogled ka istoku samo je nostalgična zabluda.

No iako je ideja o razgraničenju uglavnom odbačena kao nesprovodiva i opasna, ministar vojni A. Vulin se ponovo uhvatio upravo za nju, kao relikt nedavno zastarele zamisli vrhovnog. Na nekom skupu svoje nepostojeće stranke u Vranju, on je otprilike rekao da se zalaže za što hitnije i što sigurnije razgraničenje sa „Šiptarima“.

E sad, nije lako proniknuti u antologijske zamisli ministra slabašne odbrane, za ovu priliku izvedenih iz konteksta zaparloženog vrhovnog mišljenja. Što hitnije – to bi značilo odmah, to jest nikada, što sigurnije – to ne znači ništa.

Ne zna se šta je gore, kad Vulin razmišlja ili kad rabi tuđe misli. U ovom slučaju očito nije koristio svoja tek stečena taktička znanja. Niti topografiju, niti sam pojam granice koja je uglavnom zamišljena linija, i u novom formatu odnosa među demokratskim državama postaje praktično beznačajna. Čast izuzecima ograđenim žicom i zidovima.

Vulin je prevideo etničko šarenilo, kao i način razgraničenja srpskih enklava južno od Ibra. Kao i sve drugo. Kako to učiniti hitno i sigurno? Naravno nikako, ali njegov novi iracionalni uzlet samo je reciklirani opit vlasti pred zidom koji ne može niti ume da preskoči. Iza takvih granica živi Vulin, uveren da je njegova višestruka nesposobnost izvor moći za utopijska rešenja.

Prva lica srpskog režima nisu u stanju da vode dijaloge. Ovde su navikli na svoje monologe, a tamo na tuđe diktate. Između te dve krajnosti nalazi se njihova politička sudbina, za njih važnija od sporne, izgubljene teritorije.

Pa kakvo je onda moguće rešenje? Neki će cenjeni čitalac možda zameriti autoru zašto u tom smislu ne podastre neki predlog, ako se već toliko bavi dangubljenjem ovdašnjih vrhovnika.

Priznajem da nemam dobar predlog, kao uostalom ni oni koji se time godinama bave. U stvari, to i nije posao pisaca komentara i kolumni; njihovo je da vide problem, koliko mogu, i da neguju iluziju o popravljanju vlasti. Mada je to jalov posao, režim je uveren da se u njegovu kvarnu mašineriju ne sme dirati.

Državni činovnici su izabrani i plaćeni da nalaze rešenja i ne dovode državu do pogubnih kriza. I da svoju nemoć uvek iznova ne pravdaju suviše velikom moći sila kojima nisu dorasli.

Naša spoljna politika je već godinama na nivou vanustavne uzurpacije, estradnog mangupluka, nacionalne mitomanije, opsenarskih zamajavanja i amaterskog militarizma.

Takav je i odnos prema Kosovu: uzgajanje naivnog romantičnog sna o pravoslavnom heroju Putinu, koji neće nikome dozvoliti da nas takne. Dakle, takav kakav je, potući će se za nas ovakve.

Za taj posao sejanja krupnih zabluda uzdignuti su ljudi, čije su ideje o ratu, miru, odnosu snaga i spasiocima srpstva zasnovane na stripovskoj dramaturgiji i stereotipima o bratskoj pravoslavnoj ljubavi koja je večna, a Evropa je samo tegobna pustolovina.

Ponovo važan Vulinov dimni signal: ako nas Unija neće, ima ko nas želi.

Novi ambasador u Moskvi je Miroslav Lazanski.

3.5.2018.

Sudija Majić

Miodrag Majić, sudija Apelacionog suda, prvi koji je iznutra javno rekao šta se sve raspalo u zakonodavnoj i sudskoj vlasti. Raspalo se skoro sve. Buntovnik koji je sebe dobrovoljno izgnao iz redova podobnih i poslušnih, i tako možda postao junak svog novog literarnog trilera.

Njegov javni jezik je miran i savršeno artikulisan. Ali se jasno vidi da nije poravnat niti usklađen sa potčinjenim i umirućim pravosuđem. Nema izgleda da takav postane pred bilo kakvim pogromom. Ako nije u stanju da svojom smelošću zaustavi konačnu agoniju i rušenje nezavisnosti sudske vlasti, bar uspešno čuva svoju. To je već časni podvig u ovom brlogu.

Šta bi moglo da ga snađe? Pa eto, da bude razrešen svoje sudijske dužnosti, i da njegova dostojnost bude data na ocenu advokatskim komorama. Ništa strašno, svaki čovek koji drži do sebe, bio bi uzdignut ako se na njega bacaju kamenjem i drugim primatnim oružjem potpuno nejasni oblici života, dresirani stvorovi iz menažerije srpskog parlamenta: Martinović i Rističević, na primer.

Vratićemo se ovim kliconošama nešto kasnije, jer oni su indikatori metastaze, gadni i sasvim odvratni čirevi na telesini društva, skloni provaljivanju i sveopštem zagađenju svega što nas čini ljudima.

Sudija Majić je inficiranu mašineriju režima izazvao sasvim namerno. Tačnije bi bilo reći da taj neprijatni boravak u simboličkoj sobi za prljavi linč nije želeo da izbegne. Da jeste, morao bi da se liši svog mišljenja, i ličnog imperativa da ga iznese. A to bi bilo preskupo.

Taj javni stav svakako u sebi sadrži dva segmenta: stručni, koji se tiče oktroisanih normi, prava i pravde, i svakako lični, nezamisliv bez osećanja da je svima nama, pa i njemu, časnom sudiji, uskraćen veliki komad slobode. Da se svakog božijeg dana otkida još po jedno parče. I da to rade ljudoidi oskudnog i zarobljenog uma, pokušavajući da u svojim teskobnim lobanjama projektuju krotko društvo ograđeno žicom.

Da nije tako, ili bar približno tako, sudija Majić ih ne bi toliko potresao. Morali su da protiv njega započnu biološki rat, putem već rečenih kontejnera AM i MR, koji su davno pretvoreni u rasad za distribuciju zloćudnih agenasa. Naprednjačkog verbalnog antraksa, na primer.

Sudbina Miodraga Majića je važna odrednica za utvrđivanje granica ličnih sloboda i saznanja ko ih, dođavola, postavlja. Ali je razlog za njegov javni progon zastrašujući: to se dogodilo samo zbog toga što se on, u okviru struke, zalagao za čuvanje neotuđivog prava na nadu. Čak i za one koji su izvršili teške zločine, a izloženi su neopozivoj i inkvizicijskoj odmazdi društva. Odnosno države, koja sebe i dalje smatra pravnom.

U tom pravu na nadu sadržan je supstitut civilizacijskih dometa u čuvanju postojećih, ili osvajanju izgubljenih sloboda.

Krivični zakonik je izmenjen zbog zločina i žrtava koje tek slede, što jeste priznanje estradnog zakonodavstva da ih svakako očekuje. I nema ideju o dobrom ili bilo kakvom rešenju za sprečavanje najsurovijih oblika nasilja. Osim odmazde post festum, ili post mortem, svejedno je. Deca, trudnice i najranjiviji čuvaju se pre nego što zločinac stigne do njih. Ova država to ne ume i ne želi.

U isti zakon su se ušunjale, a zatim centralno mesto zauzele zaštićene egzotične vrste: predsednik, premijer, poslanici… U slučaju, ne daj bože, pu-pu, daleko bilo, da neko (pojedinac, organizacija) digne ruku, kuku, ašov, motiku, poganu motku, ili pokuša da se odbrani od nasilja raspomamljene klike – sledi mu doživotna robija. Ako stvar nazovemo pravim imenom, slobodno tumačenje ove davno zastarele i nerazumno represivne norme može oduzeti slobodu svakome koji se odupire unutrašnjoj okupaciji i tiraniji.

Pa i autoru ovih redova koji je uveren kako je otpor bandi na vlasti neophodan i neizbežan. Utešno je (za autora) što ta doživotna ne bi preterano dugo trajala.

A evo i male, poučne digresije sa Njegošem: „Al’ tirjanstvu nogom stati za vrat, dovesti ga k poznaniju prava, to je ljudska dužnost najsvetija!“

Naravno, sudija Majić je pomno čuvao sebe i svoju struku od sličnih pobunjeničkih projekcija. Ali, to nije sprečilo njegov temeljni linč u parlamentu. Ta zgrada je postala drvo za vešanje svakog vesnika koji dobro vidi, i ume i sme da kaže kako je car besraman, pogan, ružan i go. Može i nag, ako hoćete, ne menja suštinu tog odvratnog prizora.

Navedena dvojica kliconoša optužila su Majića da se zbog svojih stavova solidariše za zločincima i ubicama dece. I još da je primao mito za oslobađajuću presudu Gnjilanskoj grupi.

Oni koji nisu slušali ili pročitali šta je sve izašlo iz govornih šupljina AM i MR, bolje što nisu. Spasli su sebe od mučnog parlamentarnog prosipanja i tabloidnog sejanja naprednjačke pogani.

Evolucija raspadanja sistema u truloj radikalskoj državi vodi pravo u eskalaciju represije.

Skoro neizbežno sledi uvođenje zakona koji bi štitio ime, lik i delo njihovog predsednika.

I to bi ga pretvorilo u balkansku verziju Bokase, smešnog kanibala koji je već pojeo život zatočenog naroda.

24.5.2019.

Pismo iz Sopota

Da vidimo najpre, gde se nalazi Sopot, i zašto je, po svevišnjoj predsedničkoj volji, uopšte tamo gde jeste. Taj gradić je deo metropole, njegova opština. 42 do Beograda! Ali ipak je malo skrajnut sa glavnih magistrala. Nijedan koridor, bar do ovog časa ne ide ka njemu.

Udobno je smešten u podnožju Kosmaja. Od pre nekoliko dana, istorijsko mesto. Njegov višedecenijski gradonačelnik se zove Žika. Najbolje i jedino pristalo ime za tako visok položaj. Žikin zamenik je Vladan Lukić, bivši igrač, bivši predsednik Zvezde.

Autor ovog teksta je osrednji poznavalac Sopota. I pre nego što je tobožnji predsednik narezilio Babića da se mane Briona, Vange i Hvara, još pre desetak godina, načinio sam u blizini skromni letnji vigvam. Negde između Avale i Kosmaja, Kosmaju bliže, tamo gde se ukršta i pirka čuvena šumadijska ruža vetrova. Pa jedno povesmo te ruže ide desno, pored Mladenovca ka Venčacu i Topoli, osmatračnici Crnog Đorđija.

Svakog leta u Sopotu sam po tridesetak dana, u proseku. To je vrhunac i krajnja destinacija mog putovanja, potpuno turističko ispunjenje. Ništa posebno, ali da mi nije Sopota, ne znam kako bih ubio leto. A i jesen. Ne znam tajnu. Svemu mogu da odolim, ali Sopotu ne.

U dvorištu, udaljenom 7 km od Sopota, imam neke četinare, vrbe i trešnju, pazim da mi odnekud ne uleti onaj pobesneli Vesić sa sekirama. I dve svrake, koje su neprekidno začuđene: šta ću ja na njihovom posedu! Redovno se pojimo, ja pivo na terasi, one vodu iz lavora, pijemo tako zajedno.

Kad kosim travu, svrake se popnu na neku vrbu, galame i čekaju da im oslobodim prostor. Ima tu kosova, češljugara, kukumavki, sova, vrana. I jedan ogromni gavran, krupan kao pevac. I još nekih vrsta koje ne prepoznajem ni po glasu ni po izgledu. Slobodan svet na mom drveću.

Počastvovan sam što su izabrale moju blizinu. Od ptica još kokoške, ćurke i tri gegave patke kod komšije Mije. I kuče Rista što ih čuva.

Posle predsednikovog geografskog govora o rodoljublju koje se ispunjava Sopotom, to više nije isto mesto. Dolaze ljudi, raspituju se. Nestaje prostora za parkiranje. „Poznajete li grad?“ – pita me čovek iz dijaspore. Kaže, krenuo je čak iz Švedske u Grčku. Ali je čuo predsednika. I rešio da provede tri dana u Sopotu.

„Kakvi su sadržaji?“

Ima mnogo sadržaja, rekoh. U Nemenikućama je legat čuvenog Save Savanovića, glavnog srpskog vampira. On je, rekoh, junak Glišićeve pripovetke Posle devedeset godina, i pojavljuje se, tu i tamo. Ide ljudima na slave, bane kad mu se prohte iza ponoći. Seljak plemenitog porekla, član je SNS – doživotno i dosmrtno. Prepada stoku i čeljad, kao i svi njegove sorte pije krv, s oproštenjem…

„Vampir član?“

Jeste, vampir član!

„Jel taj vampir živ?“

Naravno. Svi su vampiri u Srbiji živi. Što strašniji, to uhranjeniji.

„Jel’ to sve?“

Ama nije. Planira se izgradnja akva parka i fontane, u kojoj bi bio smešten centar grada. I bista Zorana Babića na drugu…

„Onaj Zoran Babić? Jel može da se vidi uživo?“

Još ne. Tek dolazi u Sopot po zadatku. Da nađe druga.

Jedva sam se otresao turiste iz švedske dijaspore. Ispred mene se, u glavnoj i jedinoj ulici zaustavio autobus sa holandskim turistima, i to sa otvorenim krovom. Čovek sa megafonom se dernjao i pokazivao znamenitosti: ono desno je prodavnica, napred, levo, apoteka. Pekara je desno, a pravo kineska robna kuća. Zove se Nova era. Tu će da se metne bilbord, predsednik, Babić i njegov drug, zagledani daleko napred.

Kroz onaj prolaz iza nas ide se na pijacu. Tamo su ćevabdžinica, pijaca, staklara i mesara u kojoj može da se kupi meso. I fotografska radnja „Kod Mikija“. Uramljuje, slika, kopira, retušira… Tu ima da se slika Babić, i da se okačinje.

Penzionisani profesor Branko, očajan što nigde nema mesta gde može da se popije kafa, reče mi ljutito: „Jesi li video šta nam napravi ona budala?“

Koja budala?

Isto kao i Sopot, zanimljiva je njegova okolina. Kosmaj, na primer. Ali, nije to za Babića, on mora da nađe sebi druga baš u Sopotu. A onda profesor Branko, policajac Lalić, žandar Milutin, bankar Tale, pukovnik Obradović i vaš autor sa njima, svi iskusni penzioneri, dakle svi zajedno krenusmo u srce stvari, na najbolje mesto. U predgrađe Sopota, Đurince. U krčmu sa tri linije ražnjeva „Lakoćemo“. Molim lektore da ne ispravljaju, ovo je ispravno.

Mesar Sima Vranjanac nam je jedva našao mesto. Puno brate ko oko, kaže. Nikada ovako nije bilo. Da nije živ i zdrav onaj ludak.

Koji ludak?

„Jagnjetina ili prasetina?“ – uobičajeno pitanje gazdarice Cecilije, skraćeno Ceca.

Oba. Sve po malo. Mnogo.

„Saće da se ocedi, tek je skinuto…“ – smiruje nas Sima, pošto vidi da smo pred mirisom prasetine u stanju sužene svesti. „Je li, jel’ istina da će presednik da svrne u Sopot? Sve sa Babića, da mu se ne odvrže i utekne na hrvatsko otočje?“

Ne znam. Koj će vam moj pa oni?

„Onako, ima se čudi narod. Sve ima da pokoljem zbog nji…“

I ti si Simo skrajnuo?

„Ma jok ja. Koj gi jebe! Ama atrakcija! Zajebanija. Više se izede kad navali narod, il’ ga doteraju na vašarište da gleda čudo. Bradate žene, telići sa tri glave, zmija sa pet noge. Pa presednik. Proklete zamlaćotine, od um otkinute. Ovo je Šumadija, burazere, rodno mesto na Savanovića kuj nikad neće da umre, iako je mrtav. Takvi među živi ima kol’ko ’oćeš.“

„Simo, ne preplići taj jezik, seči meso!“

Biljana, moja najbolja drugarica iz šumadijskih pečenjara, donosi dva velika ovala.

„Najbolje za vas, momci!“

„Jebem ti Babića“ – progunđa žandar Milutin.

„Eto, nađosmo mu dečka“ – reče neko.

„Druga!?“

„Pa to!“

28.6.2019.

Prljavi Hari u Nišu

Ruski car V. V. Putin je pokazao otvorenu srdžbu: na demonstrante u Moskvi poslao je svoju brutalnu pretorijansku gardu. Uhapšeno je oko 1.000 ljudi, broj premlaćenih nije poznat. Surovost je siguran znak straha od gubitka ambijenta vladarske nadmoći. Vlast se u Rusiji više i ne može braniti demokratskim sredstvima.

Uhapšeni opozicioni lider Navaljni se u modernoj varijanti Lubjanke verovatno sreo sa nekim iz brojne porodice ruskih Bordžija. Otrov je postao omiljeno sredstvo političkih smaknuća, uz podmukliju verziju Staljinove vladajuće lozinke: Taj čovek pravi probleme? Nema čoveka, nema problema!

Vladimir Vladimirovič, međutim, ume i sa prijateljima. Novi ruski ambasador u Beogradu doneo je Vučiću ličnu poruku gospodara Kremlja i cele Rusije. Šta tamo piše primalac nije želeo da kaže, stvar je intimne prirode. Bratska ljubav ne zna za granice, za vreme i prostor. Zaobilazi zemlju i vazduh, velike reke i moćne zabrane.

Uz pozdrave i zagrljaje (poljupce ne šalje još od Nikolićevih vlažnih nasrtaja na njegovu čast), Putin je poslao specijalni ratni poklon. Desetak borbenih izviđačkih (patrolnih) vozila BRDM-2 prikazano je kao trijumf srpske vojničke pameti i neodoljive komandne volje.

I pored rumunske zabrane da konvoj sa izviđačkim vozilima prođe velikim plavim putem, on se ipak provukao, ni sam đavo ne zna kako. Ili možda zna! Vučić kaže da su vozila nekako došla, ili pala s neba. Kako se to dogodilo, naša je stvar. Tako je rekao. Ali, nije dopustio nikome iz struke da mu pomogne u javnom obrazlaganju značaja te bratske donacije. Pa je sam smislio i rekao: „Ovo je potvrda naše spremnosti da očuvamo suverenitet i preventivno delujemo prema svakome ko bi ga eventualno ugrozio. Nemamo nikakve osvajačke planove prema bilo kome.“

Navedene rečenice su u potpunom neskladu sa borbenim nemoćima pristiglih vozila. Ona nemaju osobine koje bi ih učinile pouzdanima i superiornima u ofanzivi. Niti u odbrani ili izviđanju koji nadilaze taktički nivo. Potvrda spremnosti, ali za šta?

BRDM-2 je, kao nadgradnja broja 1, prvi put sišao sa trake još davne 1962. Proizvodnja je konačno obustavljena 1989. godine.

Autor ovog teksta je početkom osamdesetih bio na dužnosti u komandi 212. motorizovane brigade. Izviđačka četa je u svom sastavu imala tri takva vozila, na kojima se nisu mogle sakriti mane. Posade su imale stalni nedostatak saznanja o borbenom ambijentu, i utisak o presudnoj dezorijentaciji. Borbena sposobnost ovih vozila je slaba do umerena, jer nije moguća njihova primena za aktivno izviđanje bez podrške tenkova ili samohodnih artiljerijskih oruđa. Nivo zaštite posade je nedopustivo nizak, a potrošnja goriva rasipnička.

Sve to je dovodilo do fenomena izviđačke neekonomičnosti, osećanja ugroženosti, akutne klaustrofobije i nemoći i skučenog saznanja posade o svojoj poziciji na borbenoj (izviđačkoj) prostoriji. A naročito o cilju izviđanja, koji je često ostajao nedostižan.

Ne bih zamarao poštovane čitaoce navođenjem svih mana koje su uočene na vežbama ili realnim borbenim dejstvima. Zapadne zemlje (izuzimajući Francusku) odbacile su proizvodnju sličnih modela i opredelile se za kreativnije i pouzdanije, dakle bezbednije i ofanzivnije borbeno izviđanje.

Ali, zanimljiva je istorija ovih vozila, koja je inače, osim u zemljama Trećeg sveta, uglavnom okončana. U operativnoj upotrebi ruske vojske više ne postoje verzije koje su, ko zna kako, isporučene nama. Takva Putinova širokogrudost mogla bi se razumeti kao pametno odlaganje rabljenih stvari na deponiju koja ih rado prima.

BRDM-2 je korišćen u sedmodnevnom ratu Izraela i arapskih zemalja 1967. godine. U svom sastavu imali su ga Egipat i Sirija. Zapažena je njegova skromna pouzdanost u građanskom ratu u Angoli i u sovjetskoj invaziji na Avganistan. Prilikom povlačenja sovjeti su ostavili skoro sva takva neoštećena vozila, koja su ostala talibanima, ili regularnoj avganistanskoj vojsci. I još su tamo.

Isto borbeno vozilo je primećeno u desetodnevnom ratu JNA protiv jedinica slovenačke teritorijalne odbrane, i u mnogim epizodama ovdašnjeg građanskog rata.

Najbizarniju ulogu ovaj je junak naše priče dobio i odigrao 15. novembra 1982. godine. Na sahrani Leonida Iljiča Brežnjeva, BRDM-2 je imao čast da do grobnog mesta preveze lafet sa telom pokojnika.

U suštini, to je danas autentični muzejski primerak, ali još je ponegde u aktivnoj službi. U tehnološko-organskoj paraleli, to je starac rođen početkom Drugog svetskog rata, kome je ugrađeno nekoliko baj-pasova: pre svega ojačan je oklop, koji štiti od puščane i lake mitraljeske municije. Ali ne i od mobilnih raketnih sistema. Povećana mu je vatrena moć i obezbeđen video nadzor prostora.

Nismo, dakle, dobili ništa što bi promenilo odnos snaga u našu korist, na bilo kom nivou. Po svojoj suštini, ovde ovlaš opisano borbeno vozilo, deo je tehnološke praistorije i zanimljivi antikvitet za uvrnute kolekcionare. Svedok je brojnih ratnih poraza u kojima je njegovo prisustvo bilo skoro neizbežno. To je Putinov dar prijatelju u nevolji: ko zna šta i jednoga i drugoga čeka već ove jeseni. Ako već ne valja za izviđačka borbena dejstva, to je idealno policijsko sredstvo za suzbijanje demonstracija.

Šta se onda dogodilo u Nišu, šta je izazvalo toliku javnu galamu i militarističko slavlje? Zna li neko uopšte kakvi su standardi u nabavkama borbenih sistema za domaću vojsku? I gde je nestao „lazar“?

Standardi, naravno, ne postoje, niti vojska dobija ono što joj je zaista potrebno. Ali, sve je to pomoglo izvođenju još jedne jeftine marketinške i tabloidne čarolije. Poruka je standardno besmislena: niko nije jači od Srbije, a zna se odakle dolazi ta nedostižna sila.

Prema svima oko sebe, predsednik SNS-a se u Nišu ponašao kao nervozni, ali neranjivi Prljavi Hari. Vidite kako sam mudar i lukav i šta sve imam.

Hajde sad da vas vidim prezreni moji neprijatelji, zle komšije, opozicijo, Amerikanci i svi drugi. Svi vi koji me mrzite i želite da padnem. Ovo je BRDM-2, najmodernija stvar u mom arsenalu. Potegnite prvi. Ulepšajte mi dan!

31.7.2019.

Smrad u Beogradu

Badava nam industrijski miomirisi, osveživači prostora i dezodoransi koji menjaju strukturu skorelog znoja ispod balkanskih pazuha. Taj smrad, koji se probija sa svih strana nije moguće zaustaviti nikakvim sredstvima. Teško je priznati, ali Beograd smrdi na sopstveni leš.

U pokušaju da se nađe poreklo teškog zaudaranja, koje je danima ukotvljeno tačno na nivou otupelog čula mirisa, pojavile su se teorije prigodne za opravdavanje i prihvatanje svakog smrada. Proći će sigurno. Kako je došao tako će otići, ništa ne traje večno!

Po jednoj stručnoj zamisli, to što smrdi – smrdi jebi ga, i šta mu možeš. Da smrada nema, mirisi bi nas dotukli. „Cvijeće miriše, ostavljaš ga grobom, zadnjica ti kandi, vučeš je za sobom“ (crnohumorni epitaf nepoznatog kamenoresca).

Po još jednoj, teški zadah nastaje iz nesazrele koncentracije štalskog đubreta, koje se isparava sa plodnih njiva. Samo lajna svuda oko nas mogu da održe ovdašnju zemljoradnju da se ne uguši u korovu.

Tu u okolini Beograda, pa i u samom gradu, nikle su mnoge divlje svinjske farme. Od njih je sigurno! Niko ne ume da zasmrdi oko sebe kako to znaju svinje. Osim Tenisovih, naravno.

Ni ta svinjska hipoteza ne bi morala da bude konačna, jer je nedokaziva. Smrdi i na svinje, i na crkotine, na trulež i na raspad. I na sve što se može zamisliti. Ali i na nešto jako poznato. Eksperti za granicu gde se mirisi dele na zanosne i odvratne, uvereni su u neprijateljsku invaziju fekalija na Beograd. To je grad širokog srca, prihvata sve i ne brani se.

Ima mnogo otvorenih septičkih jama, iskopane su svuda gde se živi i jede. Gde ima protoka, ta se supstanca slobodno uliva u reke iz cevi koje izbacuju konačne proizvode ljudskog vitalnog hedonizma u vodu. To je prirodni put kretanja materije, u vodi je sve i započelo.

Iz nekog zavoda je stiglo utešno saopštenje. Smrdeće još neko vreme, ali to ne ubija. Prestaće kad prođe leto. Kad padnu temperature, počnu jesenje kiše, naročito kad zaveje sneg. Ništa se ne menja, sve ostaje na svom mestu, ali zamrznuto.

Ipak je sve stvar ukusa: „Više volim rusko govno nego američku pitu!“ Kusturičina je apologija apetitu fanatičnog staljiniste, koji je zbog svoje gastronomske ideje zaglavio na Golom otoku. Smrdofilija je uvek imala i svoju zavodljivu panslovensku dimenziju i svoje lucidne tumače.

Daleko je Rusija. Bratska ljubav nema granica, ali nama naše bolje miriše.

Beograd je razorena metropola. Grad koji je izašao, isteran iz svoje istorije. Smrad koji ga pritiska, nije samo ono nepodnošljivo što nam prolazi kroz nazalne senzore i ostaje u sinusima. To zaudara mrtvo telo negdašnjeg velegrada i sve ono što ga je ubilo. Njemu su iskopali utrobu, pokidali nerve, unakazili sve po čemu je poznat. Sve to – pogubljenje drvoreda, mržnja i prezir prema Beograđanima, uništavanje mira i spokoja, blokiranje života – širi nesnosan smrad.

Inventar smradova je zamašan i ne može biti okončan na svinjama i štalskom gnojivu. Smrad do neba dolazi od vrste i njene elitne kaste, koja se čudom i nesrećnim slučajem zatekla na vrhu ovdašnje evolucije krivotvorenog homo sapiensa.

Smrdi kanalizacija od tri milijarde, koja će biti izgrađena u svakom selu. Medijska mrtvaja iz koje izranjaju praznoglavi mutanti i slave svog pobesnelog tvorca, smrdi svima osim vlasnicima tog zverinjaka.

Ne miriše dobro mračna afera sa Jingluk Šinavatrom, koja je postala sestra Srpkinja u logičnoj ideji o Srbiji kao azilu za ugledne i bogate kriminalce.

Zaudara nešto u narodnoj vojsci, čiji su oficiri iz kobri pesnicama tukli građane okupljene ispred tirjaninovog ureda. To je delegirani, neotklonjivi vonj ministra vojnog A. Vulina, koji je otrovnom silom čuvao svog vrhovnog od pojačanog oblika upišavajuće panike.

Iza njegovih dnevnih dramatičnih, praznih izlaganja, koja nas godinama drže na granici između inventara najgorih psovki i nervnog rastrojstva, nešto se mnogo gadno oseća. To je teški zadah okupacije jedinog vremena koje nam je dato, i negacije rezigniranog uverenja da smo ipak slobodni građani. Svi smo se usmrdeli od pokoravanja.

Ne smrdi Beograd tek tako. Suviše je malo stajskog gnojiva, krmača i obilne materije koja obeležava zlatno doba, za sve ono što nam ulazi u nozdrve i mozgove.

Moj slučajni poznanik sa mirijevske tržnice, prodavac robe koju niko ne kupuje, uveren je da imam bar neki pijačni stav o zaudaru koji nas je pritisnuo. Smatra da je najvažniji deo odgovora već sadržan u njegovoj ozbiljnoj paraboličnoj nedoumici: Komšija, gušim se, nemam gde da se denem. Ova govna su mi sasvim oduzela dah.

Koja govna?

Znaš ti koja!

14.8.2019.

Tenkovska stadionska groznica

Zna li Vulin gde su mu tenkovi? Eno jednog ispred Zvezdinog stadiona, stoji tu sa podignutom cevkom. Tenk je simbol „Severne armije“ i „Zvezdine mašine“, navijačkih grupa za posebne namene. Kupljen je na vojnom otpadu u Leskovcu, nema motor, nije pogodan za guranje.

Utešno, dakle! Niti može da se kreće niti da puca, a zasad nema ni na koga. Nema ni obučenu posadu, a i da je ima – nema municiju. I da ima bojeva zrna, ne bi vredelo, cev mu je zalivena. Ima stabilnu težinu, nešto preko 40 tona, ali nema točkove, takvo je to oruđe. Maketa na gusenicama, kako je stručno objasnio ministar Nebojša Stefanović.

Tenk je borbeno oruđe, namenjeno za uništavanje žive sile i tehnike. Deluje topovskom i mitraljeskom vatrom i manevrom, pogodno je za razbijanje neprijateljske odbrane i utvrđenih zgrada, u sadejstvu s pešadijom. Savlađuje uspone do 45 stepeni, i rovove širine do 7 metara. Svojim oklopom štiti posadu od puščane, mitraljeske i lake artiljerijske vatre. Ima uređaj za (noćno) IC gađanje i osmatranje.

Ovaj krajnje dosadni pasus je sažetak neophodnih, ali u suštini nepotrebnih podataka o tenku. Koliko je opasan toliko je ranjiv. Navijači i njihov klub su pred stadion doveli počivši oklop, kome je udeljena uloga opasnog mrtvaca: ne može nikome ništa, ali ume da izazove zebnju. Muzejska silueta pokojnika izvan muzeja, potpuno je neugodan prizor.

U čemu je stvar? Teško da klub može da ponudi objašnjenje koje bi bilo pametno. Čak i temeljno razoružano, teško borbeno sredstvo nema nikakve veze sa fudbalom. Ili možda ipak ima?

Svako ekstremno navijanje na igralištima bivše Jugoslavije, nosi u sebi snažnu ratničku, mrzilačku i revanšističku poruku. Ona je nedvosmislena, eksplicitna i drakonski surova.

Navijači žele da kažu da smo svi mi oklopljeni ratnici koji se ne boje nikoga. Tenk je tu da se nas takvih plaše protivnici, ali i mi sami. Ova sasvim prosta jednačina funkcioniše u primitivnom poimanju borbe. Fudbal jeste okršaj, sukob koji je davno nadišao ovdašnje razumevanje viteštva, pa može biti ili život ili smrt. Sve drugo je mlako životarenje.

U socijalnom okviru sportskog ratovanja, igrači su samo skupo plaćeni najamnici. Nasilna kolonija navijača koji su mobilisani jesu ratnici u međuratnom zatišju, i ta inverzija je na balkanskom lokalu davno okončana na štetu sporta, stvorivši posebnu sortu ekstremista. Fudbal kao sport njih u suštini i ne zanima.

Tenk je simbol nesavladive snage i drži u sebi rashodovani militaristički um.

Iz navijačke elite dolaze dilerski magovi i kriminalci bliski režimu, koji strogo kontrolišu svaku političku konotaciju navijanja. Tako se od opasne stadionske antirežimske groznice, čuva pozicija trećerazrednog huligana, trenutno na položaju predsednika Srbije. (Duh Vučića lebdi nad Marakanom, Zvezdan Terzić)

Tenk na Marakani može da izazove neprijatnu epidemiju rashodovane gvožđurije u ratničkoj konkurenciji. Vojska je poslednjih godina nabavila mnogo već dovršenog vojnog otpada, pa je kupovna moć navijačkih falangi idealna mogućnost da se vrati bar deo bačenih para. Na primer, BRDM u Humskoj, baterija PA topova na Čairu, oklopni voz u Novom Pazaru, četa automatičara iz muzeja voštanih figura u Jagodini. Mig-29 za jednokratnu upotrebu u Novom Sadu. Neka klubovi sami izaberu svoje preteće muzejske arsenale.

Naravno da timovi iz još nižeg ranga, mogu da se naoružaju tandžarama iz fundusa lokalnih lovdžija, uz već mitske kočeve, vile, roglje, motike i grabulje.

Autor ovih redova je nekada voleo da gleda fudbal, verujući u poštenu borbu i smisao igre. Bila je to najvažnija sporedna stvar na svetu, kako su nedaroviti komentatori tepali tom sveopštem krljanju i lomljenju kostiju u jurnjavi zaludnih klipana za kožnim puvalom. Ali, i pored nameštanja, alavih sudija, surovosti na terenu i publike sa poganim horskim jezikom, i poneke velike igre, nigde na svetu nije bilo besmislenog militarnog egzibicionizma: tenkova, topova ili mitraljeza. Niti bilo čega sličnog.

Ovdašnji fudbal, objektivno na dnu druge evropske lige – nezavisno od ekscesnih mučeničkih podviga – postao je populistička magija, sredstvo za masovni trans sa kratkim dejstvom. Čarolija loše igre koja nas drži budnima pred srećno izbegnutim porazom.

To je taj dugi intermeco, u kome je prikraćeno i oduzeto vreme i mesto za spokojan život i lepe prizore. Pa se tako nemoć da se bude iznad proseka na travi, ili na bilo kom polju, ili u svom jedinom zagađenom svetu, realizuje kao nadrealna slika svemoći mrtvog oklopnog vozila.

Vojni otpad razbacan po Srbiji postaje naša skrivena moć i simbol raspada, sablasna pretnja bilo kome koji pretnju prepozna. Muzej strašnih uspomena u kome još živimo i koji nema izlazna vrata.

28.8.2019.

Amfilohije i đavo

To je prirodni nastavak stare borbe u hadu: đavo protiv đavola. Bilo je već o tome reči na ovom mestu, ali sve teče a ništa se ne menja. Građanin u mantiji, Risto Radović, ratničko ime Amfilohije, ponovo je prozvao A. Vučića za izdaju, mada je ovaj (još) nije počinio. Ako se njegovi lični poslovi oko Kosova uopšte mogu definisati kao proizvod racionalnog uma. I pod uslovom da izdaja bilo čega u Srbiji postoji izvan zločinačkog ustrojstva vlasti.

Moguće je da pregalaštvo srpskog vladaoca ne vodi izdaji, nego novom herojskom podvigu u razaranju svega čega se dohvati. Teško je, naime, izdati ono čega više nema, ali u izmaštanoj zbilji sve je moguće, pa i nepriznavanje onoga čije je priznanje prezident Srbije otvoreno najavio. Ali uz kompromis koji je iz svakog političkog rakursa neobjašnjiv.

Kompromisa međutim nema, razgraničenje je fantastična režimska novela o podeli etnički šarenih teritorija i transferu stanovništva. A to se ni u kom slučaju ne odvija dobrovoljno i bez velike tragedije. Može biti da vladar zaista želi najbolje i najviše za svoj narod, ali to ne ume, ili mu ne daju. On stalno pravi neku trgovačku računicu, ponavljajući svoju vodeću mudrost koja mu se jako dopada: ne može Srbiji da se uzme sve, a da ona (Srbija, dakle) ne dobije ništa.

U geografskom prevodu, sve od Srbije je Kosovo koje nije u Srbiji, a ništa, to je politički ćar koji inače ne postoji. Možda nekakva maglovita stramputica ka Uniji? Oni koji pritiskaju Vučića drže mu, kako bi se to anatomsko-mučenički reklo, one delikatne organe u procepu. A on će radije ostati bez njih, ako mu uopšte nešto znače, nego bez vlasti.

Odatle i mitska projekcija o večnom opstanku u dvoru; navodno će ga mecene držati ovde dok ne otpiše bezvrednu tapiju na izgubljenu teritoriju, a onda će ga pustiti u mutnu bujicu. Iz te ne preterano pouzdane premise izgrađen je agitprop za unutrašnje potrebe stranke na vlasti: ništa bez njega ne može biti rešeno, ni dobro ni zlo. Ne postoji niko u Srbiji, osim jednog, koji bi sve katastrofe uspeo da ušminka u pobede, pa se u ovom raspadu čini da njegovom vladanju konca nema, kao ni kataklizmi koju razdragano proizvodi.

Zbog toga je izdajnička etiketa, koju mu je jakim staračkim ispljuvkom prilepio rečeni Amfilohije, pala kao vodenični kamen među hor vlastohlepnih dvorskih luda. Mnogi je iz posluge osudio mitropolita, pripisujući mu zlonamernost, konzervativnu crkvenu zatucanost i nepoznavanje sekularnih stvari. Građanin Radović je posredno anatemisao i svojevremenu egzaltaciju svog šefa, patrijarha Irineja, kad je ovaj proglasio Vučića gospodnjim izaslanikom, koji se kao lav bori za Kosovo.

Tema o izdaji Kosova je večna, još od Cara Lazara i nekih njegovih sumnjivih velikaša. Izdajnika je u Srbiji uvek bilo taman koliko treba; drugih krivaca za opasna zastranjivanja i beskonačne propasti nije bilo osim izdajnika.

U svojoj političkoj adolescenciji i agresivnom radikalskom usponu Vučić je pomno pratio Šešeljevu istragu izdajnika i stranih plaćenika. Malo je onih koje zeleni, a i zreliji Vučić nije proglasio takvima, ne mareći za istinu. Izdaja je u Srbiji masovna pojava bez dokaza.

Tako je izdajnički čin, svuda dostojan prezira, u Srbiji postao način socijalnog opštenja, skoro benigna čaršijska poštapalica i beznačajna uvreda. Pred pad Miloševića pola Srbije je proglašeno izdajnicima. Naravno, svi su za to bili plaćeni, a vodeći kvislinzi išli su na Soroševu blagajnu. Nijedan izdajnik ovde nije uhvaćen; to bi morali da učine drugi izdajnici.

Danas su Soroš i sin Vučićevi prijatelji, ali ta vrsta plaćene izdaje ostala je samo u prošlosti.

Vučićeva prednost pred Amfilohijem samo je u potenciranju sekularnog statusa i vlasti iznad zakona. Mitropolit je prozvao tobožnjeg predsednika, samoovlašćenog da za nešto potpiše sve, iz najrigidnije inočke kelije, odakle se, kao i u Vučićevom svetovnom nazoru ignoriše stvarnost. Radi se samo o dve različite mitologije sa istim ishodištem. Amfilohije se poziva na svevišnjeg a Vučić na narod, obojica dakle na apstraktne teističke i populističke sile od kojih nema pomoći ni jednom ni drugom. Niti onima u čije ime i jedan i drugi govore.

O izdaji Kosova se ne može suditi, jer je takav čin istorijski i politički neodrediv, a proces nezavisan od bilo kakvih molebana ili nesposobne svetovne vlasti. Ali svakako može o zloupotrebi crkve za mešanje u nejasne državne stvari, i predsednika za teške zloupotrebe u ostvarivanju svevlasti. Pa i za konspirativne pregovore o Kosovu, čiji je sadržaj do dana današnjeg tajna. Osim maloumnih no neobjašnjenih ideja o razgraničenjima. Takve kakve su i ne mogu da budu objašnjene.

Niko od nas ne zna šta je na stolu. Političke pregovore vodili su Tači i Vučić, najgori samoizbor jedne i druge strane, nestabilni ljudi militantne prošlosti, sumnjivi tipovi u svakom pogledu. Idealna lica za poternice. Naravno da je obojici potreban staratelj, ali takvoga nema, jer su oni krem svojih elita.

Ni jedan ni drugi ne znaju šta se može izdati a šta dobiti. Osim vlasti, naravno, za koju bi ovaj odavde dao sve. Samo da ima šta da ponudi.

Ali, to nije izdaja, nego zla ćud režima, pa pokušaj crkvenih ekstremista da nešto od toga urazumi nerazumnim optužbama vodi daljem gubitku razuma. Naravno da je odavno poznato šta je u igri. Za Vučića je gubitak vlasti sve što bi Srbija mogla da izgubi. Za Srbiju, u inventaru svega što je nestalo, jedinio bi to bila kapitalna dobit.

11.9.2019.

Đuka među hijenama

Za mnoge oblike života koji se pomaljaju iz SNS-a teško je razlučiti odakle su i kada došli i čemu služe. Jedino je Vladimir Đukanović, lice sa najmanje tri nadimka koji su ravnomerno raspoređeni u njegovoj biografiji, oduvek tu. Đuka Moler, Đuka Bizon ili samo Đuka ima svrhu postojanja pri samom vrhu vlasti, kao najuporniji krpelj na prenaseljenom telu Gospodara. Prećutno je ovlašćen da rasteruje takve i slične parazite gde god ih uoči i da za sebe izabere najbolji zaklon ili ugodnu šupljinu.

On je sasvim prirodna etička moneta naprednjaka, sklon da ocenjuje sve što se tiče očuvanja kulta ličnosti od blata i da to blago sačuva po svaku cenu. U tom je poduhvatu od samog početka sudelovao sa svim svojim kreativnim darovima. Oni naravno nisu beznačajni u vrednosnom sistemu kome pripada. Za svoje poslove odgovara samo vrhovnom šefu, ni na šta manje ne pristaje. On je senf samo za njegovu viršlu. Svima ostalima se opire snagom svoje kristalno čiste biografije i nadmoćne moralne pozicije.

Svuda oko sebe Đukanović Vladimir, dipl. pravnik po sopstvenom priznanju, raspodeljuje etičke i političke lekcije, koje su, naravno u tom brlogu, i u njegovoj obradi nespojive. Evo, onomad je bio gost Jugoslava Ćosića i pokušao da iz studija izađe kao Šešelj iz Haga. Dakle pobednik, koji je imao skrivene adute još kad je ušao tamo.

Navodno je uhvatio domaćina Jugoslava i N1 u dugovima, obznanio da je ovde došla strana televizija kao tajna služba, koja nema prava na distribuciju javnih informacija. I niko ne zna kome takav tuđinski uljez plaća porez. Zatekao ih je kako prebacuju pare jedni drugima preko svojih filijala u velikim gradovima bivše Jugoslavije (Beograd, Zagreb, Sarajevo). Kao dokaz je isukao nekakve papire, bezvredne jakako, kao i sve drugo što ima da rekne ili pokaže.

I konačno, optužio je N1 za cenzuru, jer su navodno, u verziji za Jutjub, skratili emisiju za pet minuta i tako lišili gledalište ključnih Đukinih detektivskih genijalnosti.

Pre raspleta najnovijeg podviga Vladimira Đukanovića u tajnoj agenturi koju je samo prividno obavljao javno, važno je podsećanje na deo njegovog rodoslova, koji ga je i odredio za nadzornika uposlene državne posluge. I prvog vratara gazdinog čistilišta.

Svoje političke stavove kao novinar tvrdih nacional-šovinističkih nazora nije gradio na talentu, jer toga nema ni u tragovima, nego uz pomoć radikalskog fanatizma. Svako uverenje koje ima definitivno je. Đuka je hodajuća, hiperaktivna negacija svakog drugačijeg mišljenja, uz uslov da Vučićevo nikada nije drugačije od njegovog.

Uveren je u besmislenost Darvinove teorije evolucije. Njegov kreacionistički stav ima snažnu ličnu nijansu: „Ja nisam postao od majmuna, nego od boga!“ Reklo bi se da Gospod nije uložio previše dobrog materijala niti napora u kreiranju mučenika Đukanovića, ali šta je – tu je, to nam je. Takva bogotvorina je neizbežna dok je tvorac ovde.

Epizoda o njegovom upadu sa grupom od sedam ljudi (avgust 2013) u prostorije državne lutrije još nije objašnjena, niti će biti. Tačno u ponoć Đukanović, tada predsednik Upravnog odbora, sa ekipom za tajne poslove ušao je u kuću sreće i ostao tamo do 2 ujutru. Ili do rane zore, kako vam drago.

Jedva je pristao da odgovori čime se bavio među bubnjevima i kuglicama u ponoć, a onda je našao jednostavan, ali savršeno glup odgovor: Išli smo da krečimo!

Lutrija je inače pod stalnom sumnjom zbog nameštanja rezultata izvlačenja. Neki profesori matematike tvrde da premiju niko nikada nije dobio: „Zar mislite da bi banda dopustila da bilo ko izvan bande dobije milione?“

Ispostavilo se da je Đukina ekipa noćnih špijuna postavljala prislušne uređaje. Posebna je tema koja je njihova svrha, ali biće da je odgovor u kreativnoj kontroli sreće kao nedeljive naprednjačke privilegije.

U biografiji ovog koloritnog vladarevog batlera zabeležena je podrška javnom kanibalističkom naumu jednog činovnika vlasti. Gradonačelnik Subotice Bogdan Laban je poručio profesoru Vladimiru Polovini da će mu „iščupati grkljan i pojesti ga ka njegov pit bul!“

„U potpunosti podržavam!“ Tako je napisao Đukanović.

Zamolio je Vučića da odmah raščisti sa kriminalcima, parazitima i ostalim zlikovcima u Glavnom odboru SNS-a.

Brzo je shvatio da to nije moguće bez raspuštanja celog rukovodećeg tela stranke.

I konačno mu je udeljena možda najvažnija uloga u karijeri najstrastvenijeg obožavaoca vođe: da ode na N1 i pomogne njegovom gašenju. Bez toga nema ostvarenja najpoznatijeg uzora o nacionalnom homogenu: jedan vođa, jedan narod, jedna partija!

Đuka je uveren, kao i onaj koji ga je tamo poslao, da toj televizija nema mesta u njihovom pogledu na Srbiju i svet.

Ona smeta, jer ima drugačiju informaciju. Sve druge televizije se drže programa koji stvara čovek željan da sluša samo ono što govori.

Đuka je uveren u trijumf svog nadmoćnog uma nad stranom silom i unutrašnjim remetilačkim snagama. Oni govore sve što ne prija njegovom a i najvažnijem uhu u državi.

Otišao je posle trijumfalnog gostovanja među svoje hijene na podobnoj nacionalnoj frekvenciji i svi su oni seirili i slavili Đukinu neuporedivu visprenost. On je prepričavao svaki detalj svoje pobede, uveren da uskoro neće biti drugog mišljenja, drugih ideja, drugačijih vesti osim onih koje on želi da stvara ili da čuje.

Hoće li i onda biti slušalaca i gledalaca željnih da čuju i vide još nešto, osim najnovijih podviga u renoviranju pakla?

Ili će kanibal Đuka sa hijenama zaista pojesti Jugoslava Ćosića i oglodati ostatke N1?

13.9.2019.

Nastrana strana fudbala

Negde pred kraj najnovijeg večitog derbija čula su se navijačka skandiranja ljubavi: Vučiću pederu! Ako se neko još seća, to je bio poslednji necenzurisani usklik na javnom servisu, za vreme utakmice sa Albanijom (14. oktobra 2014). Tada je umalo izbio sukob užih razmera zbog drona koji je sleteo u centar igrališta, među loptače, ionako zatrovane fanatičnom međusobnom mržnjom.

Albanski fudbaleri su jedva izbegli linč. Balkanski fudbalski divlji zapad tako je postao ambijent neprekidnog predratnog stanja. U tome ipak nismo sasvim originalni. Salvador i Honduras su zbog lopte istinski odratovali 1969. godine. Rat je bio kratak a fudbal samo povod, ali pucalo se i ginulo.

Za vreme odjave neodigrane utakmice, kod zbunjenog Predraga Strajnića u kadar je ušao izvesni Igor Mikić iz Žarkova i nekoliko puta uzviknuo svoju vrelu parolu tadašnjem premijeru, koja je postala neka vrsta ilustracije odnosa prema stvarnosti. Ma kako bila čista, pouzdana ili skaredna, drugačija poruka se na programu državne televizije inače nije mogla čuti niti videti, osim uz pomoć nasilja ili prevare.

Čuvši u prošlu nedelju iste uzvike, ali u horskoj navijačkoj izvedbi, sudija je prekinuo utakmicu dok ovacije takve vrste nisu utihnule. Tako je i pet godina od prve inicijacije prezime Vučić neodvojivo od čaršijskog poimanja rodne raznolikosti. Tome je doprineo i brat Andrej, koji je tokom jedne gej parade postao žrtvom dosledne žandarmske revnosti, prvoborac znamenite porodice u odbrani erotskih prava i sloboda.

I najčuveniji Vučić je taj poklič vremenom prihvatio kao deo folklornog arhaizma, koji mu je čak dizao popularnost. Ne mogavši da je otkloni, nije bežao od takve etikete, puštajući da na njemu sazri, ili da bar ostane nedoumica o tome kako mu to stoji, što je dodatno provokativno.

Na derbiju je, međutim, rečeni prozni usklik dobio sasvim novu dimenziju i postao razdelnica navijačko-klubaškog rata između dva ekstremno neuspešna fudbalska pogona: Zvezde i Partizana. Vučić je bio Zvezdin navijač-ratnik, neka verzija huligana bez orijentacije, onaj koga istinski fudbalski fajteri nisu shvatali preterano ozbiljno. I to sa dobrim razlozima. Nije, naime, bio borac za prve redove u surovom ritualnom nasilju, i zapažen je tek kad je postao nešto drugo, mnogo gore od onoga što je već jednom pokušao.

Posle svega, dva kluba su iz svoje mentalne kutije izvukla najgore odlike svojih večitih protivnika, i infektivne ispljuvke iz klupske retorike. Uz nepismena saopštenja kojima su negirane skoro sve sportske odlike fudbalske igre. Ta igra, naime, u srpskoj verziji zablude o moći postaje važna tek nakon nje same. Tako je bilo i posle najnovije fudbalske parodije, koja je večna tema za nemušte političke i mafijaške obračune, i kalkulacije ko kome pripada i kome ide najveća količina najvažnijeg izvora ljubavi.

Recimo, Vučiću pripada Zvezda, a i on njoj, kao huligan i predsednik države. Eno ga, još kao mulac slikan je sa nekim Zvezdinim šalom, i tada mahnit u svom navijačkom fanatizmu, ipak nedovoljnom za elitu čopora. Partizan je sam sa svojim bolom zbog nedostatka kapitalne naklonosti, lišen takve emocije još od vremena kad je prestao da bude vojni pogon.

U nepostojanju igre izgleda da je navijačka ljubav prvoga među svima važna kao i pare koje uprkos potresnom fudbalskom neznanju odnekud dolaze, jer od predmetne igre to nije moguće. Odatle se sa prilično pouzdanja može naslutiti da je „Vučiću pederu“ izraz osobene erotsko-korporativne poruke sa Partizanove strane. Ma koliko ta vrsta strasti bila rodno neodrediva, u srpskoj varijanti trećerazredne igre ona je savršeno precizna. Dakle, izraz osobene naklonosti, želje i ljutnje zašto recipročna pažnja druge strane izostaje, ili je neoprostivo mlaka.

Da li izostaje? Prvi ljubitelj sebe i fudbala pokušao je da negira svaku pristrasnost i porekne da je naklonjen jednoj ili drugoj strani. On je dakle predsednik svih dunstera. To znači da bi ovde više puta naveden usklik, kao izraz vrhunske naklonosti, mogao da se smesti i u grla Zvezdine severne armije.

Čaršijske rasprave oko toga ko je gori u komičnoj varijanti ovdašnjeg fudbala doprle su do najvažnijeg navijača još dok je on u Njujorku rešavao sudbinu Kosova. Kosovo je odavno izgubljeno, on to zna, ali još ne sme da kaže. Fudbal možda nije, on to ne zna, ali o tome govori. Pa je otud poručio: „Da ne bih ulazio u te odvratne priče gde državu koriste za veličanje uspeha i pravdanje poraza, po povratku u Beograd lično ću izaći sa kompletnim ciframa. Brdo para smo dali i Partizanu i Zvezdi. Da vidi narod ko je čiji ljubimac i koliki je Vučić peder!“

Dakle, država je rasipala naše pare za prljavo amatersko loptanje. Mada je intimus gospodina predsednika iz navijačke gilde Zvezdan Terzić rekao da Zvezda daje pare državi, a ne država njoj. Ovde se već nastavlja nastrana priča o meceni neznanja i njegovom samovlašću u finansiranju davno propalih stvari.

Ključno je priznanje Vrhovnog da država odvaja brdo para za vađenje trna iz mindže, kako bi to rekle iskusne a delikatne babe. Odakle brdo para i ko je ovlastio bivšeg huligana da ulaže ni u šta, ilustrujući tako svoju neporecivu pravednost?

Pa, evo, da ponovo citiram poruku iz Njujorka: da vidi narod ko je čiji ljubimac i koliki je Vučić peder.

Nije peder, ulaže na sigurno, uveren je u koruptivni, biseksualni promiskuitet obe strane. Ljubav se svuda plaća, svi su samo njegovi ljubimci. To je valjda želeo da kaže i to je jedino što narod nije mogao da vidi.

To je već početak opscene vladarske poeme, njegova uobičajena, agresivna apologija veličine sopstvene zamisli. Ali fudbalska igra je ovde ionako nevažna, pa je zbog toga i nema.

Na svim stadionima su njegove paravojske i on na to baca pare. Ne želi raskol među njima, niti sam sa sobom, šta god da mu poručuju: Aco Srbine ili Vučiću pederu, svejedno je.

25.9.2019.

Nečastivi kod Svetog Save

Uskliknimo s ljubavlju! Sinoć su prezidentu manjinske Srbije metnuli na vrat i na prsa još jedan orden. Ima osam stoleća od samostojnosti, beše li tačnije autokefalnosti SPC, te je Sinod udostojio Crkvu i čitavo stado kačeći orden prvog reda sa imenom Svetog Save na istaknute delove tela osobenog fenomena u novijoj istoriji propadanja srpskoga roda: A. Vučića.

Među onima sam koji se nerado mešaju u crkvene rabote i njeno učenje. Teško je verovati u bilo šta, pa i da je dva Irineja, Amfilohija ili Pahomija na primer, sačinilo od posebnog materijala za sedam dana nadbiće koje sve zna o svakome od nas, a niko od nas bilo šta o njemu. Eto razrešenja misterije, čak i za nas skeptike, agnostike, nevernike i ateiste. I slične. Mora da postoji nešto čega nema, ionako bi sa postojećim sve bilo besmisleno. Bez mračnih tajni ne može se ovladati pučinom.

No, nije ovo tema posvećena veri ili neveri, religioznoj dogmi ili liberalnom, čak ironičnom poimanju svemoćnih sila i bića, dolasku proroka i vaskrsnuću mrtvih, koji će u skeletnom ili stanju poluraspada odlepršati iz ništavila u blaženstvo. Reč je naprosto o jednom odlikovanju, najznačajnijem u domicilnoj crkvi, koja je rasla i padala zajedno sa državom. I o dostojnosti najvažnijeg nosioca, naravno.

Uz njega, nešto od ambasade milosti božije udeljeno je naravno Milu Dodiku, bez koga bi Srbija bila siromašnija bar za 120 kila žive vage. Sve te medalje sa okovratnim trakama i lentama za svečana odela morala bi da označe jedinstvo Crkve i stada s obe strane zelene Drine, saglasje patrijarha, vladika i arhiepiskopa sa državom i njenim neospornim simbolom, često viđanim i sa đavolima i anđelima. Takav mu je u stvari posao i o tome je često govorio prvi čobanin i čuvar ovdašnjeg tora, patrijarh Irinej.

Pa i kad je građanin Risto Radović, sa monaškim nadimkom Amfilohije, Vučića proglasio za izdajnika, jer će navodno da preda srce Srbije, svetu srpsku zemlju, to jest da potpiše ono što se čini da potpisati mora – tada je Irinej izašao ispred svog predsednika, otkrivši nam da je tog stvora lično Gospod poslao ovde da se kao lav bori za Kosovo i Srbiju.

Ne znamo šta patrijarh srpski zna o toj lavovskoj borbi, kako se ona odvija, kako tamo stoji naša stvar. Ovdašnje građanstvo ne zna ništa. Šta je na stolu a šta ispod njega, sledi li nam razgraničenje i kakvo, hoćemo li dati ono što više nemamo a uzeti samo ono što nam ne daju?

Te nam tajne, koje odlikovani drži tresući se od nervoze kao loš igrač pokera, još niko nije otkrio, pa je verovatno da ih nećemo znati ni kad čuvar svete srpske zemlje potpiše ono što mora i dobije novo lavovsko priznanje. Dao je manje nego što je mogao! Nije dobio ništa, osim ovacija svečanog hora Srpske liste sa dirigentom Markom Đurićem: Aco, Srbine!

Ima u tome nečeg đavolskog, mada autor ovih redova slabo veruje u demone, satane ili Lucifera, sina rimske boginje praskozorja Aurore, nekadašnjeg nosioca svetlosne luče, koji je zbog izdaje Boga poslat u pakao i postao gospodar tame. No moja sumnja ne znači da takvih sablasti nema.

Teško je ovde licitirati ko je više od Vučića zaslužio da nosi orden Rastka Nemanjića, bez obzira ko je sv. Sava bio: onaj besprizorni hedonista iz predstave Siniše Kovačevića koju su u maju 1991. zauvek rasturili Šešeljevi radikali i pop Gavrilović, ili smerni inok, svetitelj kome su među manastirskim zidinama odumrla svetovna državnička čula, te je jedino takav mogao da postane svetac i prosvetitelj. Ali, šta uopšte Vučić ima s tim? Čitav njegov rodoslov je brutalna negacija svake smernosti, uz besprimerno, halapljivo vlastoljublje, apologiju nasilja i razdora, promociju strastvene mržnje prema drugačijem. Njegov je politički opus jedna beskrajna antologija laži, prezira, bezakonja, širenja omraze i nedostatka etičke građe koja bi ga oterala u sram kad god je u tome zatečen.

Tu dolazi do vrhunca njegova obmanjivačka doslednost – on laže da nikada nije lagao i time sve nas dovodi do ludačkog rascepa i dileme koja se tiče elementarne percepcije: jesmo li zaista čuli i videli to što nesumnjivo jesmo? Jesmo, naravno, ali u tim okolnostima on ne veruje nikome osim svojim obmanama.

Na tom nivou se već postavlja imperativ procene državničke časti, ako je ovde uopšte reč o nekoj kakvoći državnika. Čast i osećanje sopstvenog integriteta upravo nisu u stanju da nadiđu kreature koje su postale njihovi vrhunski kriterijumi. Zbog toga je orden, kao nedužna mrtva stvar, zalutao taman koliko i Sinod sa svojom odlukom o izboru nosioca.

Naravno da sveti oci, ili kako im već tepaju, nisu ovu odluku doneli jednoglasno ili jednodušno. Slute, ali nisu znali šta za tu profesiju bogatih asketa znači kada prerušeni đavo upadne među božije službenike, sa namerom da ih prilagodi svom manijačkom samoljublju, napravi haos i rascep, raspopi sve oko sebe a sebe uz pomoć poniznog kurira Irineja beatifikuje i uznese se na svod najvećeg hrama.

Nisu znali do sinoć, sada znaju.

9.10.2019.

Lomača, mine i smeće

Beograđani ne mare preterano za knjige i pisce. Ili ih možda ipak strastveno vole? Dobro, ova hipoteza nedoumice začeta je samo na jednom primeru. Prvi put u istoriji Beograda, građani su vijali pisca po ulicama da ga dodirnu.

Andrić je u svoje doba slobodno šetao centrom grada do svog venca, pisci su bezbrižno stvarali remek dela zalivena špricerom u svojoj kafani kod Bude. Branko Ćopić je dugo, neometan ni od koga sedeo u Tašmajdanskom parku. Elfride Jelinek je pazarila u Čumetovom sokačetu, dok je sokače još radilo, Davičo podskakivao da bi ga primetili, Orhan Pamuk mirno večerao u Skadarliji. Vesna Dedić piše novu knjigu „Oh, kako čeznem za tvojim dodirom!“

Očarani narod pojurio je samo za Vesić Goranom, uz prigodnu glagolsku galamu namenjenu nedostižnim zvezdama. Ipak je to znameniti pisac, član partije, i masa je poludela i pojurila za njim. Pramen kose, rukav od kaputa, nogavica, kragna, rever, kravata, veš. Bilo šta što se raskupusa i otkine od velikana, neprocenjivo je.

Bili su to zvezdani trenuci srpske literature, konačno se pojavio pisac izvan svake ravnodušnosti, koga je valjalo sačuvati od obožavalaca. Pokazalo se da Vesić ume da potrči. Doduše, patkasto, šljampavo i zdepasto, pingvinski gegavo poput Marka Đurića, ali ipak je trk spasao genija od masovnog izliva ljubavi.

Uneli su ga izmoždenog u suteren Progresa, gde se govorilo o teško merljivom značaju dela napisanog o Beogradu i za Beograd kao takav, i o autoru najviše. Mada se šuškalo da je G. Vesić uposlio najmanje jednog najamnika da piše pod njegovim časnim imenom.

Izgleda ipak da je to besramna kleveta, delo takvog nivoa ume da napiše jedino Vesić.

Zapaženo je prisustvo poznavalaca nacionalne literature, u čiji ukus ne može biti sumnje. Sa nedostižnih visina spustio se na nivo Vesića, dogodio se Milovan Vitezović, predsednik UKS. On je prvo otvorio Vesićevu knjigu, obasuo je panegiricima, pohvalio njegov stil i neuporedivu sposobnost da se tema otkrije jedino tamo gde je nema. A potom je otvorio Sajam knjiga.

No, nešto pre toga, istu knjigu, u koju je Vesić uložio sav svoj dar, neko je javno spalio. Bio je to nacistički pir, kažu Vesićevi poslodavci, iza koga bi mogao da stoji jedino Đilas. Taj je čovek inače sklon da uništi sve što u Srbiji vredi. Ali, ne vide se lica piromana, niti naslov hartije koja gori. Samo ruke i plamičak.

Da nije ta književna vatra Vesićev samokritički čin? Ili je gospodar pakla možda isprobavao svoju novu lomaču, da sa Simonovićem iz Grocke trenira ozbiljnije paljevine.

Ako Vesić jeste posumnjao, valja poštovati pisca koji ne veruje u svoje delo, i misli da je to obično smeće. Mnogi su skloni da se slože sa ovom ocenom, mada se u svakom đubretu krije nešto vredno.

Šta bi to moglo da bude? Pisac koji oslobađa smeće svog neprijatnog prisustva, i ubrzano sazreva u književnika eruptivnog dara.

Vesić Goran, koji će dogodine u ovo doba – ako pre toga ne sruši Halu 1– otvoriti Sajam.

***

Juče javilo sa nadležnog mesta – a šta ste drugo očekivali – da tata Stefanović nema veze sa prodajom oružja. I da sin Stefanović, nema veze sa tatinim poslom. Obojica nemaju veze ni sa čim, a uzbunjivač Obradović ne izlazi iz kućevnog pritvora. Bio bi još u kavezu, da se slučajno nije pročulo.

Kad je čuo klevetu, tata je rekao: Sine Nebojša, ispraćaj trupe u Krušik da poapse izdajnike. Otkrili su državnu tajnu da ja prodajem mine, a to može da se odrazi na odnose sa nama prijateljskim zemljama. Neka od njih bi mogla da povuče povučeno priznanje Kosova.

I ja bih, da imam oca, poslao zbog njega policiju, da imam policiju. Budući da nemam ništa od toga, niti ću imati, ne mogu da prodajem čak ni plastične pištolje. Ne mogu da budem izdajnik, sve je odavno izdato. Ne znam više nijednu tajnu, sve što je ovde najužasnije, javna je stvar. Posao stranog plaćenika je uzaludan, niko ništa ne plaća. U nedelju je predsednik, kako mi je dojavio komšija – uzbunjivač u zgradi – bio na raznim televizijama, što uživo što namrtvo, više od pet sati.

Podatak da ovde, u Srbiji, obitava takav narcis, ovisnik o svojoj ružnoj slici pred nama, morao bi da bude stepenovan kao državna tajna. A ipak, taj prizor je beskrajan, gore od toga je saznanje da ima ovisnika o ovisniku, i oni mu se neprekidno raduju, tapšu ručicama i ne trepću, iako je on sve teži za bilo kakvo posmatranje.

U samo jednom beskrajnom nastupu, branio je Vesića, osudio palitelje, citirao Hajnea, napao Obradovića, zapretio Albancima, obećao dalji napredak, opravdao Stefanoviće, proglasio voditeljku Jovićević za sveticu, „koja ima devojčicu od 19 godina“.

Tužilac je pokrenuo postupak protiv čoveka koji je ukazao na lopovsku bandu. Mislim da je to korak dalje u konačnom ukidanju vladavine prava i ljudskih sloboda. Mislio sam da i uzbunjivač ima neka ljudska prava pred lopovskom bandom. U normalnim državama zatvor je za bandu, u ovoj banda drži zatvore i zatvara one koji pomažu da banda bude unutra.

Danima se trudimo da kolektivnim umom razumemo kako je ovo moguće. Dakle, kako je moguće da mafija u državnim zatvorima čuva nejake, nenaoružane borce protiv nje?

Samo zbog toga što smo daleko pre toga pristali da svi budemo u tom zatvoru, uvereni da nam je dobro, dok tako zarobljeni, melanholični i autistični neprekidno slušamo propovedi podivljalog upravnika.

***

Dodatno sam istraživao razloge zašto nam se sve ovo događa, zbog čega nemamo snage da se zaštitimo. Čime smo zaslužili nasilje režima nad društvom, da li je naša pospanost večna, koji su alati za spas, ima li kraja svemu ovome. I ko je do toga doveo: onaj sam, ili svi mi, akumulacijom zajedničke nemoći?

A odgovor mi je neprekidno bio pred nosom, čak sam propustio da ga iznesem pred vas u tekstu od petka. Ali mi je ipak izmakao i još ga tražim.

Đilas je napisao otvoreno pismo Vesiću, Obradović lepio cedulje sa pozivom na bojkot, Lutovac nestao u akademskom lavirintu DS-a. Deda iz Prve proleterske, oslobodilac Beograda koji ima tačno 90 godina, zahvalio je Vučiću na svojoj dugovečnosti. Medvedev bio i otišao. Primila ga čak i Ana.

Marko Vidojković u banjalučkoj Buci na svoj način brutalno objašnjava šta je nama Mile Dodik i šta polumrtvu Srbiju jede iznutra.

Hajnrih Hajne se ponovo izjasnio protiv paljenja knjiga.

Samo se Sergej nešto ućutao.

22.10.2019.

Umukni, pogušićemo se

Juče je Beograd bio šampion sveta po zagađenju. Da li je to isti smrad koji nam mesecima razbija noseve i udara u pluća? To nas podseća da živimo nad otvorenom septičkom jamom, odakle se izlila građa za buduću elitu, odmetnula se i popela na vrh.

Dobro, njih je gadno gledati, ali te humane izlučevine su ushićene kad su zajedno, ne osećaju se na sebe, ali su, sve dok se ne vrate tamo, neizbežna tema.

Nepodnošljivo jeste, ali u tome smo, i iz nepoznatih razloga uvereni da ne može drugačije.

Ali ovo što nam oduzima dah, mnogo je složenije i u to se ne može jednostavno ugaziti, očistiti obuću i krenuti dalje. Beogradski se otrov vidi golim okom. Njegova fina, toksična, fluidna struktura ima sklonost da ubija. Za sada samo postepeno i polako ali neizbežno. Vlast nas podstiče da slobodno izađemo na ulice, da se klonimo naprezanja i radujemo se životu: evo ga, pozno leto traje, nema dosadne košave, olovo, sumpor dioksid ferum acid, benzol i sve najotrovnije što je zamislivo, samostalno ili izmešano pada nam pod noge. Čestice za udisanje ostaju taman tamo gde treba i ulaze u bronhije, pa silaze u duboka pluća i tamo ostaju dok je pluća.

To je Srbija napretka, Srbija koja je jaka i biće još jača, koja će sama da se brani svojom vojskom, i koja se nikoga ne boji. Koja će da zapošljava, učlanjuje u stranku u koju će da se ulaže. Ja sam prijatelj sa svima sa kojim želim, više sam od svih bio sa Angelom, pa i sa Putinom, s njim mogu kad hoću, nikome se ne pravdam, samo svom narodu.

Čekaj, a odakle tebi narod?! Gde si ga nabavio tako maloletnog i šta ćeš sve da mu uradiš ako je samo tvoj i ne opire se zlostavljanju. Šta si namenio onima koji javno ne pristaju, i nikada, ni po koju cenu neće da budu tvoji?

Divno je, ganutljivo, glasno, jaučući, dahćući, bacajući pljuvačku, obećavajući i preteći govorio njihov predsednik, okružen punom halom lobotomiranih primeraka, koji aplaudiraju tim genijalnim idejama do besvesti. Nije poznato, a nije ni zgodno znati ko je zadužen da prvi prekine aplauz, to bolno svojeručno samoudaranje i kaštigovanje dlanom o dlan, koje pokazuje svu idiotsku pokornost nečemu što neumorno baljezga danima, noćima, uvek i u svako vreme, bez umora, kajanja razmišljanja i poente.

Čekaj, a ko si uopšte ti i otkud si ovde stigao sa svojom beskonačnom, besmislenom lekcijom, kome je držiš, jesi li kapo na večernjem postrojavanju i prebrojavanju roblja? Umeš li i imaš li čime da promisliš, da mućneš tikvu, zastaneš i bar jednom preslušaš šta sve na gomilu isporučuješ iz svog štekćućeg aparata. Ako nikada nisi, ne valja, ako jesi i diviš se sebi i svom obilnom istovarivanju, još je gore, nema spasa ni nama ni tebi. Ko te je ovlastio da te niko, uključujući i tebe, ne kontroliše?

Tako smo čuli očajno glupu bajku o Srbiji koja stiže svet i postaje moćna, bez ijedne reči o tome da nas dave govna i otrovi, da nam društvo odumire stojeći i hodajući, bez nade da smrad i zagađenje otklone oni koji su iz njega nastali.

Nije priznao deponiju u Vinči koja gori i ispraća svoje smrtonosne dimne signale širom moćne Srbije: evo, slušajte, gledajte, govori vam ludi kralj. Jedinu paljevinu koju vidi, to je naprednjačko samoubistvo Vesićeve splačine. U kući Milana Jovanovića iz Grocke, koju su uz oružani napad na lomaču stavili naprednjački kju klus klanovci, bilo je oko hiljadu knjiga.

Njegova vlast stiže da ugasi sve što vredi, ali ne i otrovni požar jer bez otrova nema takve vlasti.

To bi, na primer, mogao da bude proglas o smradu i zagađenju. Recimo, sve je manje čistih livada i drveća sa kojim zajedno dišemo. Samo je pisac Vesić posekao više hiljada najlepših stabala i fotosintezu u najlepšim delovima Beograda. Selo je skoro mrtvo, najplodnije njive su zarasle u korov, osvežavajuće zelenilo sa šumadijskih i pomoravskih njiva ostalo je u prošlosti.

Tako je zagađeni Beograd izmakao sudbini velikih svetskih gradova, pritisnutih lokalnim izvorima ugljenmonoksida koji zaklanja sunce. Kao u Pekingu. Beograd je ispred Pekinga, oni tamo nose maske a mi smo našim zagađenjem opčinjeni. Vučić je više nego iko bio sa kineskim predsednikom, tako da je uspeo da se kod nas sunce vidi još koji dan. Naši izvori epidemične trovačke infekcije, drugačiji su nego bilo gde u svetu. Ovo je Srbija koja se nikoga ne boji. U stvari, nikada se nije ni bojala.

Da zna za strah i stid, Srbija bi bila bar malo drugačija, Beograd ne bi postao mali Bopal. Deponije i smrdljive mrtvaje ubijaju sve oko sebe. Ko nije otišao do Ade Huje, ne zna šta je istinski smrad i kolika može da bude gomila smeća u rukavcu jedne reke. To je uređena srpska laboratorija za biološki rat. Predsedniče, dođi na Adu Huju, ruglo i ponos Karaburme i Višnjice. Otvori nam bar još jedan smrdljivi prozor u svet. Nađi investitore za još jedno đubre, neka prekopaju ljudi naša blaga, ko zna čega sve sve tamo ima.

Ali, gledaj, potrudi se da nešto uradiš ćuteći, pa makar se raspukao. Ako možeš. Ako ne možeš, neka ti nadležno lice pomogne da bar na jedan dan zatvoriš najveći izvor zagađenja.

29.10.2019.

Ubijanje Vučića uživo

Juče je održan još jedan atentat na Vučića. Ali on je, kako se ispostavilo, sve to herojski podneo, sa jasnim znacima vitalnog vaskrsenja i obnavljanja. Nije mu prvi put, već su ga ubijali kod Jajinaca i još na nekim mestima. Spremali su mu atentat u odsustvu, kad je pre četiri godine bio u Kini, a Informer ga upozorio: Ne idi u Kinu, nisi glup, sprema se puč.

Bilo je ovde više pučeva i ugrožavanja najvažnijeg života nego što se to može podneti. Kad god mu je zatrebalo – imao je udar.

No, kako je jučerašnji atentat uopšte započeo? Ko je organizator tog neobavljenog čina, iz čega bi se pucalo, čime trovalo, vešalo, testerisalo ili kamenovalo? Tokom fudbalskog popodneva, jedno je njegovo budno glasilo dramatično obavestilo javnost da je u toku priprema atentata na predsednika, koji se ima javno obaviti tokom večeri. Izvesni Boško Obradović zapretio je da će se sa grupom ljudi okupiti ispred specijalnog nužnika SNS-a, koji se još odaziva na RTS – gde je njihov predsednik najavljen kao jedini gost – i da će nešto, kao, da ga priupita. A to znači samo jedno: pretnja smrću vrhovniku a i Srbiji.

Mučki napad na telo i život predsednika održan je pred očima potpuno omamljene javnosti, ako tako nešto u Srbiji uopšte postoji. Ne postoji naravno, jer je taj lekoviti demokratski korektiv ovde davno osakaćen, iskasapljen i ne pokazuje znake života. Ovde žive ljudi lišeni svoje volje, čak i želje da sebi rastumače šta se to zaista odvija pred njima, čija je to seoska priredba koju gledaju uvek kad god se prohte onome koji je stalno izložen pogibiji za potrebe apsolutne vlasti.

Na najavu atentata, poznata grupacija guznih telohranitelja sabrala se na Pinku kako bi svom gledalištu objasnila kako se ima odvijati to što je najavljeno: presudni napad na njega. Pre toga se oglasio šef nekakvog skupštinskog tela za kontrolu službi bezbednosti, koji je najavio tragediju sa svojim saznanjima iz pouzdanih izvora. Od Bate Gašića i neopreznih atentatora lično.

Bio je to signal za uzbunu i neposrednu akciju. Da se spase što se spasti može. Pa je ona kolonija reptila stalno na granici mrtve straže izvršila rekonstrukciju ubistva koje tek sledi, a valja ga sprečiti makar post festum, uz direktan prenos sprečavanja.

Nisam imao snage da gledam te (valjda) negdašnje ljude, koji su se pred noge sablasti prostirali kao prazne medveđe kože, koristeći svoju poniznost za spas onoga koga jedino oni ugrožavaju. Njihova su objašnjenja bila ispod svake granice poštenja, jer oni ne znaju šta je to. Njihov je naum da sa najvišeg mesta budu zapaženi kao mitski podvižnici, koji celim svojim postojanjem služe samo jednoj svrsi: da spasu voljenog od onoga što mu se iste večeri sprema, makar po cenu njegovog života.

Pred tako ubedljivim najavama nove srpske tragedije, imao sam dve koncepcije današnje teme: potresni, patetični nekrolog dostojan žrtve, ili javnu optužbu za kukavičko uznemiravanje letargične javnosti.

Ovo drugo je u pitanju, kao i uvek! Ali, ko sam ja da pišem optužbe; iako sam se negde posle osam manuo fudbala i pratio svoje i naše fantastično okruženje, sve dok mi se nije smučilo. Smučila mi se voditeljka Jovićević, onako, sama sobom, opčinjena jednim te istim ništavilom. U mojoj muci nije bilo mizoginih primisli, pred još jednim Upitnikom koji su činili zaumni monolozi, po formi i suštini lažljivi, nejasni, besmisleni i beznadežni.

Gosta je dovoljno citirati samo jednom; sve što je tada rekao, ponavljaće uvek i svuda, beskonačno i neumorno.

Ali, sinoć je javno pročitao pretnju koju mu je navodno uputio Boško Obradović. Nisam pristalica političke misli Boška Obradovića, naprotiv, ali u tome nije bilo pretnje, niti je sabor ispred servisa bio nasilje, niti je atmosfera bila atentatorska. Ljudi su samo tražili da prestane agresija jednog lica, jednog glasa i njegove odvratne tirade. I da se makar jednom čuje neko drugi i nešto drugo.

U istoriji srpskih kraljeubistava ništa se nije događalo slučajno. Svi su ubijeni u ime naroda, ili u ime države. Kneza Mihajla su ubili radikali, kralja u majskom prevratu oficiri, vožda u Radovanjskom lugu kum Miloš i drugi kumovi, Đinđića SDB i njene formacije.

Vučiću, dakle, opasnost ne preti od onih koji traže slobodu javne reči, ako se ta stvar u Srbiji još tako zove. Nego od poniznih lakeja, tamnih laguma razorene države koju je sam razorio, od batinaških poluvojnih formacija koje stvara, od nezadovoljnih pobratima koji su skrajnuti kod podele plena. Od podzemlja sa kojim je državni vrh u simbiozi i neprekidnoj opasnosti da neko prvi potegne.

Da li bar nešto od nabrojanog Vučić zna? Možda, ali se boji da poveruje. Ovo juče bila je samo jedna galamdžijska, amaterska predstava, izvedena očajno loše, uz diletantsko prenemaganje, sa istom, davno potrošenom glumačkom postavom.

U njoj je zlotvor još jednom probao da odigra skrušenu žrtvu koja uvek iznova izrasta u heroja, neshvaćenog u utopiji koju stvara i razara po svojoj ludačkoj zamisli.

6.11.2019.

Poligraf za doktora Stefanovića

Rade li uopšte detektori laži u Srbiji, ili su masovno pregoreli ili pocrkali pred spoznajom istine? Čak ni ministar policije ne veruje spravama kojima bi se podvrgao ispitujući sopstvenu pouzdanost. Jedan od stubova vlasti, Nebojša iz Beograda, čestiti policajac koji se stara o spokoju građana, želi da utiša nepodnošljive glasine kako bi dokazao da svaka obmana može biti opovrgnuta.

Koga da proveri čovek nadležan da proverava sve? Pa sebe! Tako bi mogao da sazna da li i kada govori istinu. Od svih koji mu dolaze u strašne snove, jedino je on sebi sumnjiv. Nije više, niti je ikada bio siguran kada laže a kada ne, i šta je ovde uopšte istina, na koji se način stiže do nje, ima li nekakvog značaja i da li uopšte postoji. A ipak je nekako uveren da je on njen gospodar zajedno sa svojim gospodarom, kome, kao i istini, revnosno služi.

To su sve nedoumice na koje odgovora nema, a on ih svakako daje, i oni ne zavise ni od čega što izgleda kao očita stvarnost. Za siguran opstanak u idealnoj policijskoj državi koja nastaje uz njegovo učešće ali i nezavisno od njega, potreban mu je bar još jedan dokaz.

U čvrstoj nameri da skine ljagu sa svoje neosuđivane familije, čiste savesti je doneo najbolju odluku, i javno je saopštio kao rešenje koje bi moralo da otkloni svaku sumnju, a svaka je ionako bezrazložna. Otići će u inostranstvo na poligraf, pa će nalaz tamošnje mašine (nije rekao gde ide), biti veran pouzdanom originalu. Sve što Nebojša bude rekao okovan holterima i kablovima inostrane naprave, biće istina i ništa osim nje, ali atestirana na pouzdanom mestu, bez uplitanja podređenih policajaca, nezavisnih medija i slobodnih ljudi.

Ova ideja bi bar na jedan dan bitno oslabila bezbednu državu. Ne pamti se da je bilo čiji šef policije, bilo kada izašao iz zemlje, kako bi dokazao da ne laže. Ali ovaj svakako laže povodom najave da će otići negde daleko da bi dokazao da ne laže. Dakle, neće otići, recimo na mađarski poligraf. Ili bilo čiji. Ali, sama ideja je neodoljiva u svom besmislu. Kako misli da otkloni laži koje su davno postale javno dobro? Hoće li tamo biti doveden u iskušenje da kaže ono što ne želi, ako već nije prošao obuku koja pomaže da se poligraf prevari.

Zašto bi doktor Stefanović uopšte bio iskren ili varao strane poligrafe, naprave koje su u Srbiji postale važnije od tužilaca, istrage i nezavisnog pravosuđa?

Postoji samo jedna sprava koja ima više istine u sebi od poligrafa. A to je predsednik. On ga je što na sebi, što na drugima isprobavao više puta, i uvek je detektor laži lagao potvrdivši da predsednik nikada ne laže, kao ni oni koji sa njim dele svoju verziju nepodnošljive istine.

Milan Radoičić je, na primer, pred svojim prijateljem i predsednikom, a i na poligrafu izjavio da nema ništa sa ubistvom Olivera Ivanovića. Amnestiran je sa najvišeg mesta, i tako nevin se krije od poternice i nasilnika iz opozicije. Svoju Srpsku listu podržava iz ilegale. Samo se povremeno sreće sa Vučićem i poligrafom, uz kafu i srdačan prijateljski razgovor.

Ako lažeš laži uvek. Laži uporno i uverljivo, laži o svemu i laži svakoga. Veruj u svoje laži, to je jedino što zaista imaš. Ali laži da je to samo na jedan dan.

Ovo su samo neka pravila kojih se drže lažovi na svojim treninzima i takmičenjima. Ali, to je samo neka vrsta misaonog šaha, bezazlena razbibriga za zajebante u dugim zimskim večerima. Svake godine bira se svetski prvak u laganju, među ljudima koji imaju duha i mašte i njihove su pobedničke priče bezazlene bajke.

Šta je sa lažovima koji vode državu i lažu ozbiljno i stalno? Laž im pomaže da se izbave iz laži kako bi sa još više revnosti lagali one koji im veruju na reč, čak i kad ih zateknu u javnoj tuči sa istinom.

Verujemo da ministar Stefanović govori istinu, ako ne laže, kad kaže da poštuje svoga oca. Naučio ga je životu, terao ga da bude vredan, radan, da uči visoke škole, pošteno polaže ispite. I da jednog dana okači uramljenu doktorsku diplomu na zid.

Sve je to mali uradio. Postao je ministar sile. Tvrdi da je zaista doktor. Da njegov otac nema nikakve veze sa prodajom oružja. U stvari ima, ali ne i sa proizvodnjom. U stvari, sme da proizvodi, ali to ne radi, još stiče iskustvo, fali mu recepis za raketno gorivo. U familiji ne postoji niko ko je u sukobu sa zakonom, takav je zakon. Sve oko afere sa Krušikom, namestio mu je Đilas. Pare po Banovom brdu nije nosio Branko Stefanović, nego Marko Bastać maskiran u ćaleta.

Tata radi pošteno, ima prava da radi. A Obradović bije žene. A paljenje Vesićeve knjige? Zapaliti jedno književno delo, molim vas. To je čisti fašizam! Pitajte me za njih, pustite moga oca Branka na miru, aman, zaboga, šta vam je on skrivio? Šta sam kriv ja ako želim da obezbedim svom tati sigurnu budućnost, znate i sami kakve su danas penzije!

I Vučić bi želeo da zaštiti Nebojšu, već ga je jednom privio na grudi. Njihove uporedne izjave o istoj aferi, pokazuju da obojica lažu. Lažov nikada nije spasavao drugog lažova istinom.

Aleksandar Obradović je i dalje u kućnom pritvoru, pod elektronskim nadzorom. On je mlad čovek, može da odleži umesto Branka Stefanovića, jer je izdao državu i narod, a Branko radi u njenu korist. Aleksandar Martinović kaže da je sve što se događa oko Krušika, napad na Aleksandra Vučića.

Vučić je najavio obraćanje javnosti, e da bi objasnio ko iza svega stoji.

Dobro, znamo. To je Marinika Tepić. Želi da joj kaže ono što je već čula od Vacića: Marinika shvati, nećemo stati.

Lažeš! Niko nije hodao zauvek.

15.11.2019.

Razvojni put Č. Jovanovića

Nije isključeno da neko jednom sedne i napiše biografiju Čedomira Jovanovića, na primer. Ali, zašto bi to uopšte radio, osim ako ima mnogo vremena za rasipanje, ili je opsesivni tragač za egzotičnim primercima političke probavne evolucije.

Tako otprilike stoji stvar. Nije više politika kao veština nemogućeg posao kojim se ovde imenovani bavi. Nego sad ona, (politika) kao neodrediva sila nad ambicijama i njihovim robovima, drži Čedu svojim hladnim rukama i oblikuje ga tako da od njega konačno napravi ono što on zaista jeste: čovek koji ne postoji, a tu okolnost nipošto ne želi da prizna.

Na samom početku, Čeda beše jedan iz samoizabrane grupe lidera studentskog pokreta. Beograd je svet, ja sam student BU! Pojavio se i bedž „Čedo, oženi me“. U tome je bilo dovoljno ironije koja mu je pomogla da sebe shvati ozbiljno, pošto je prekonoć dobio status zvezde, koja ipak u toj pobunjeničkoj gužvi nije mogla da opstane bez javnog pokazivanja običnih ljudskih slabosti. Sa nekim iz te studentske elite u doba njegovog političkog rađanja beše se potukao, zamislite, zbog mobilnog telefona. U to doba, ta sprava je još bila slabo dostupna i imala je ugled čuda tehnike.

Kad su protesti iz 1996/97. počeli da se gase, Jovanović je sebi udelio ulogu čuvara vatre i često šetao sam pokazujući dar za isplativu političku otuđenost. Ta upornost ga je dovela u vidokrug Đinđića, koji je isticao njegov talenat za uspon u mladoj srpskoj demokratiji, koja je ugašena na najtragičniji način. Pre tragedije, uspinjao se nezadrživo.

Oni koji su vatru pobune gasili danas vladaju Srbijom. Toma Nikolić, Vučićev politički očuh je urlao na Trgu Republike: „Ako neko vidi Đinđića, neka mu kaže da je i Tito pred smrt imao problema s nogom“. Vučić je oduševljeno pljeskao, Šešelj je pobegao u Hag, na Nikolićevu pretnju skoro i da nije bilo reakcije. Nije bilo specijalnih emisija, niti ideje da bi to mogla da bude najava atentata. Nikolićeva smrtonosna paralela u čaršiji je ocenjena kao ambiciozni geački ispad.

Zanimljivo, na dan kada je ubijen Đinđić, Čeda je kao potpredsednik vlade bio na odmoru, negde na skijanju, član džet seta u usponu u doba smrti. Njegova je čuvena izjava tek tada možda najavila sažetu političku autobiografiju: ruke su mi prljave, ali mi je savest čista.

Imao je mnogo mogućnosti da ukalja prste i dlanove; ova se njegova sentenca, koja ukazuje na nerazumevanje veze između gornjih udova i savesti, odnosi na dve epizode iz političkog šegrtovanja. Svedoci govore da je često boravio u Šilerovoj, ushićen pred čarolijom mafije nastale iz simbioze sa državom. Moguće je da su ga tamo zaista ponižavali Šiptar i Duća, sitni lopovi izrasli u vođe eskadrona smrti, nosioci značke Službe državne bezbednosti.

Druga je sekvenca nastala u noći hapšenja Miloševića, gde je navodno Čeda proizveden u ključnog pregovarača. Oko čega? Pa, recimo da ne bude krvoprolića. I nije ga bilo. Jedini metak ispalila je iz svog pištolja Marija Milošević.

Posle Đinđića, Čeda je pokušao da sašije osobenu političku filozofiju. Njegov je talenat polako dobijao oblike estradnog osobenjaštva. Odnekud su mu dolazile velike pare. Od bledunjavog momka iz devedesetih, Jovanović se preobratio u nabildovanog brojlera avanturistu, bogatog svetskog putnika, večitog plejboja, za koga se činilo da je sve svoje ambicije ostvario. Više mu nije bila potrebna politika, ali se on njome bavio amaterski, stvarajući nepostojeću ideju, koja bi mogla da se definiše kao demokratski apsolutizam, na samoj granici utopije koju je živeo.

Njegov LDP se osipao brzinom nekadašnjeg uspona vlasnika stranke. Sve više ljudi ga je napuštalo, mada je izgledalo da jedino njemu usamljenost u originalnoj političkoj avanturi ne može da smeta.

Vučić je sam po sebi i po svojim učincima prirodni protivnik Čedine početničke politike i neprijatelj svih Đinđićevih ideja. Upoređivanje Vučića sa Đinđićem jeste besprizorno krivotvorenje, ali ta se divlja gradnja i dalje dorađuje, bez Čedinog otpora. Naprotiv, on je dobrovoljna cigla, malter i farba u toj nakaradi i jedan od molera jezivog murala.

Ostavši sam, možda i jedini član svoje partije (naziv nevažan i nepoznat autoru), Čeda Jovanović je počeo da se toplo preporučuje vladaru: Pa šta će Vučić ako ga ja ostavim? (Danas, 2.11.)

No ipak, vrhunski pokušaj prianjanja ČJ za telo vrhovnika izveden je tokom narikačke afere sa naslovnicama. Naravno, osudio je NIN zbog one puške na koju se nasadio Vučić na nekom sumračnom oružanom panađuru, ali je ironičnu parafrazu iste stvari u Danasu obrazložio svojim tvitom koji zbog raskošne gluposti zaslužuje da bude citiran u celosti: „Vikend izdanje Danasa… dno dna, iskeširano i pušteno s lanca“. Da bi svoju mudrost potpuno trivijalizovao, Jovanović je sve to ilustrovao novčanicom od 500 evra. Aha, plaćenici, ua!

Ne razumevajući suštinu višeslojnog iščitavanja jedne likovne poruke, i koristeći stereotipe (dno dna, iskeširano, pušteno s lanca) Jovanović ilustruje svoj celoviti strmoglavi pad, usklađujući svoju misaonu napravu sa tipičnim naprednjačkim alatima za donošenje besmislenih zaključaka i stupidnih presuda.

Ali zašto je Čedomir Jovanović, kao politički marginalac i čovek čija bi kičma mogla da istrpi još koji salto mortale – toliko ubedljivo nepotreban – ipak u javnosti?

Njegova nametljivost Vučiću je neprijatno poniženje, ali neizbežna agonija i kraj. Konačni epilog alhemije pomoću koje od smeća nastaje čista savest.

Tip koji se može upotrebiti makar još jednom, kao smetlar koji ispira gadnu Vučićevu prošlost i sve prljavijim rukama se dotiče Đinđića.

3.12.2019.

Zelena trava njihovog doma

A sada nešto sasvim drugačije! Ogledno poljoprivredno dobro Jovanjica i novi leteći opojni cirkus u našoj balkanskoj psojebini! Nadrealni performans režima, tabloidna overdoza srećnim rastinjem. Složna braća na zajedničkom poslu međusobnog usrećivanja i novela o stvaralaštvu ljudi koji već imaju sve, ali to im ni izbliza nije dovoljno.

Da nije ovo ipak daleko ozbiljnije od najslavnijeg cirkusa u istoriji, i Džona Klisa koji ga najavljuje?

Naravno da jeste!

Znaju li ovi mlađi naraštaji za Toma Džonsa, čuvenog Tigra iz Velsa? On je još šezdesetih godina prošlog veka, moćnim glasom ispevao čežnjivu baladu za rodnim domom, koji je, naravno, nezamisliv bez trave. Zelene trave doma njegovog. Evo, trči mu u susret Meri, lepa je u predvečeri…

Moćna zelena trava je nikla u Srbiji. Nešto je pokošeno i osušeno, ali čitave plantaže biljaka raskošnih listova i neodoljivog zelenila, čekaju da dođu pod srp. No, čije je uopšte to?

Naše, naravno. Trava iz Jovanjice, prostora okađenog hilandarskim tamjanom, deo je nacionalnog blaga, utrezorenog pod specijalnim plastenicima. Više zelenila, više hlorofila, manje zagađenja. Ovo je iz lekcije za četvrti razred osnovne škole. Nigde ne piše da je marihuana prikraćena za taj životni proces sa suncem, iako je pod lošim glasom. Mada ova naša ima posebne nacionalne odlike. To je marihuana uzgajana uz posebnu rodoljubivu pažnju sa najvišeg mesta, izgleda izrasla pod moćnom rukom porodice.

Koje sad porodice? Pa jedino one kojoj je cela Srbija dom.

Porodice kao osnovne ćelije društva, kako bi to rekao matičar, naučen da rutinskom opaskom okonča dosadni posao sklapanja braka. Ili familije koja je sve, kako bi to rekli Sicilijanci, pred svojim neumoljivim donovima.

Dakle, da obnovimo gradivo. Mlad, poletan čovek, osnovao je farmu za uzgoj organskog povrća. Za taj posao dobio je bar dva važna blagoslova: kaluđerski iz Hilandara, i svetovni, od državne vlasti. Na oglednoj farmi uslikan je najpre Zoran Babić, koji je ushićen pred nestvarnim prizorom lepote negovane prirode. Nema reči da objasni šta vidi, ali hoće da kaže da zaista nema reči.

U nekom radnom kombinezonu, zatečen je i sadašnji ministar vojske, A. Vulin, koji vadi šargarepe za koje tvrdi da su paradajz, i deklamuje nešto u smislu: ovo je samo u Srbiji moguće. Njegov uzvišeni govor, pun organske patetike, nekako je bio još uzneseniji, i podignut na nivo državničke besede, kao da ga je neko posebno organsko rastinje podstaklo na takvu farmersko-patriotsku epiku.

Trava, kojoj je posvećen ovaj tekst, kao ukras nacionalnog doma, bila je negde izvan kamera, sakrivena kao državna tajna. Nedovoljno zrela, ili suviše zelena za slikanje.

Možda je u jednom trenutku Nebojši iz Beograda došlo žao ćaleta mučenika, koji je zaglavio sa minama pod stare dane, a predsednik ga u svojim nastupima nije potpuno abolirao. Pa je doneo važnu odluku: poslaće Slobodana Milenkovića, čestitog policajca, koji inače već sve zna o istoriji travuljine i njenim vlasnicima, da radi svoj posao.

Vlasnik farme, ili plantaže, kako vam drago, imao je običaj da pod blinkerima juri putevima zlatnog doba koje i lično stvara svojim sađevinama, ali mu kod Milenkovića i njegovog tima to nije prošlo.

„Miran! Izađi iz auta, raširi noge, ruke na haubu!“

Samo da okrenem jedan broj! – navodno je rekao on. A zatim je zapretio da će lično da zove Andreja Vučića.

„Ne znam koji ti je taj. Telefon ovamo!“

Aleksandar ima samo jednu slabost, a to je brat Andrej. Odmah je požurio da kaže da bata nikada u životu nije čuo niti video organskog uzgajivača.

Ali, pokazalo se da Nebojša nije badava doktor. Pa je na konferenciji za medije, hvaleći revnost policije, izrekao briljantnu optužbu na račun Familije, kojoj nekako i pripada: Nema podataka da je imenovani travar u poslednjih šest meseci kontaktirao sa Andrejom Vučićem. I tako pokopao gazdu bez atentata: „Ti će da mi zajebavaš ćaleta! Umukni, da ja ne zinem!“

Znači li to da je počeo konačni unutrašnji obračun među bandom? Stefanović zna koliko Vučić ne zna, ali Vučić ne zna šta sve Nebojša zna. Ne sme da ga čuva na tom mestu, niti sme da ga skine. Ostaje mu izgledna nada da će komedija sa Vučevićem i njegovim krivičnim prijavama da ga sačuva, kao što su i sve prethodne tragične komedije.

Krivična prijava Vučevića protiv Vučića, nezavisno od budalaste zamisli da ga optužbama amnestira, ipak bi, u nekom fantastičnom raspletu mogla da bude istinski udar na homogenost mafijaške vlasti. Šta bi bilo da se iznenada okuraži neki tužilac, i privede Vučića pravdi, makar zbog lažnog samooptuživanja ako je lažno, ili zbog zločinačkog udruživanja i višestrukih nedela, ako je istinito.

Uostalom, poslednjih nekoliko dana, njihov se predsednik ponaša sa još manje samokontrole nego inače. U tome postoji bar jedna stvar koja vredi: trava je izgleda dobra. I evo, trči mu u susret Meri!

10.12.2019.

Coraxov svet čuda i čudovišta

Danas je, ako već niste zapazili i preduzeli mere opreza, petak, 13. decembar. Ugursuzi vele da se u tako nezgodno obeleženim danima ne ide u važne kupovine, ne započinju ljubavne veze, niti sklapaju brakovi, jer im se ionako loše piše. Ne kreće se na put, ne prolazi se ispod merdevina, jer je to dodatni baksuzni maler, a izbegavaju se crne mačke, ako je to uopšte moguće. Gde god krenete, neka garava će, uz sav prezir koji njena vrsta nosi, proći tačno ispred vas.

Ipak se crno kuče bar danas ne može izbeći, niti ga treba izbegavati. Taj pas je maskota svake karikature Predraga Koraksića Coraxa. Petak, bez imalo naklonosti opisan u prvom pasusu je Coraxov dan. Danas je, naime, promocija njegovog kalendara Nova era za narednu godinu. Događaj se ima odvijati u Centru za kulturnu dekontaminaciju, uz privilegiju autora ovog teksta da tamo, kao i lane, kaže nekoliko rečenica o velikom majstoru.

Rad Predraga Koraksića, davno je mnogo više od njegovog životnog dela i opstaje kao kameni stub u vremenu, koji nikakva sila ne može da pomeri. Svaka bi Coraxova karikatura, kao osobeni umetnički otisak u iluziji o trajanju, mogao da bude životno delo, pa su tako njegova mladalačka inspiracija, i vrhunska proizvodnja podstrek da maestro nikada ne posustane. Iako je ovih dana govorio kako godine ipak čine svoje (da mu ih ovde ne brojimo), i da ga ruke ne slušaju kao nekada.

Svakoga dana negde nas sačeka Coraxova priča o tome šta smo, gde idemo i šta nam se dešava. Majstor ne nudi odgovore, on samo pokazuje stanje stvari. A to su pre svega pitanja, bez kojih bismo već bili na dnu bezdana pred koji nas je doveo slepi vođa. Dakle, skoro da smo niko i ništa, ne znamo gde idemo i zbog čega smo tamo krenuli. Nije jasno šta se događa, jer da jeste otresli bismo sa sebe one koji nam rade to što nam rade, a što mi, sa svom svojom endemskom buntovnošću nikada nećemo dozvoliti.

Karikatura, naravno, ne nudi rešenje, jer onda ništa drugo ne bi bilo potrebno. Corax se bavi politikom onoliko koliko se ona (politika) bavi svima nama, kao opsesivna i jedina delatnost ambicioznog vožda sumnjivih mentalnih svojstava. Ovde je, dakle delatnost upravljanja državnim poslovima postala monopol nedostojnog primerka političke životinje, faune na vlasti to jest, i socijalnog mazohizma dresirane vrste podanika (zoon politikon). I ništa od toga što nam svakodnevno sudi i presuđuje, više nije pitanje izbora nego opstanka.

Politička karikatura je satirično skeniranje društvene zbilje, traganje za opskurnim i smešnim u istinski smešnim kreaturama koje sebe shvataju preterano ozbiljno. Umetnik ne bi morao da mrzi ili da voli svoje teme, niti da prema njima bude ravnodušan. On se u svom delu bavi njihovim delima ili nedelima, a ne njima posebno, mada je lik na karikaturi proizvod teme, kao što je i njen uzrok.

Možda Corax u svom poslu ima olakšavajuću, ili otežavajuću okolnost, makar zbog toga što su njegovi omiljeni modeli objektivno karikature i pre njegovog likovnog tretmana. Zamislite, mogu li se karikirati Vučić, Vulin, Ana Brnabić, Martinović, Čeda, Rističević, Babić?

Naravno da mogu, ali su dovoljne i fotografije. Corax ih uljuđuje, u njegovim radovima oni izgledaju lepše, pristojnije i civilizovanije nego u stvarnosti. Priče, koje njegovi junaci kazuju su urnebesne, neverovatne i na granici fantastične fikcije, i zbog toga umetniku, ma koliko tema bila raskošna, nije nimalo jednostavno da svoj rad osenči dodatnom nijansom apsurda, jer je on već zadat kao deo priče o nestvarnom.

Ma koliko u svojim likovnim rešenjima bio delikatan i precizan, Corax ne pravi kompromise sa svojim antijunacima. Nigde ni traga od iluzije da se oni mogu promeniti ili iznenada, u nekom čudesnom preobražaju postati bolji. Oni su već uhvaćeni u kapitalnim nepočinstvima i zlodelima posle čega nema popravnog niti pokajanja. On ih ne osuđuje niti prezire, ali čini nešto mnogo poraznije po njih: on ih pokazuje. I zbog toga se njegova kreativna pažnja ne okončava samo na delatnosti Klike i njenim javnim i tajnim poslovima u opštem razaranju. Nego i na otvorenim ili ezopovskim porukama i pokušajima kolaboracije sa onima čiji povratak među ljude više nije moguć. Očito je da majstor nije pristalica teze da će posle ovih doći isti takvi, ili još gori. Gori ne mogu da dođu, jer takvih naprosto ovde više nema. Najgori su u i oko režima, ili među njegovim pristalicama, pa ako Corax brutalno dehumanizuje vlast, sama ta okolnost čini njegov opus duboko humanim.

U zemlji čuda, koja još opstaje uprkos pristajanju na sablasti nad njom, Koraksić je stvorio, tačnije prepisao čitav inventar nakaza, pokazujući nepogrešivo ono što ih određuje. Šta je u slikanju tih stvorenja zapravo strašno? Pa to, što su oni razgolićeni, bez moći, uz lažljivost, aroganciju, prirodnu tupavost i potuljenu džeparošku narav, urnebesno smešni.

Upravo se ta vrsta strašne komedije kod Coraxa realizuje kao prilježno slikanje raspomamljenih čudovišta, koja će visiti na kalendaru i prestupne 2020. godine.

Njihovo postojanje nas podseća da ovde satovi i kalendari ne mere ništa, jer se ništa i ne kreće, a vreme je zaustavljeno. Pogledajte pažljivije majstorov rad. O tome nam govori.

13.12.2019.

Završna svečanost

Sve oko nas, to je svečanost koja traje. Izgleda da se tome kraj ne vidi, jer kraja i nema. Mada, ko bi ga znao, sve se jednom mora okončati. Ali, ništa ne može niti sme da započne bez slavlja, ljudi dovedeni da se raduju očekuju da bilo šta bude otvoreno velikim govorom i okonča se još većim. Svuda oko nas su dostignuća koja ćemo tek videti, ono što smo videli pokazaće nam se ponovo.

Ali, tek slede velike stvari, otvaranja, trajanja, podvizi i pregnuća, herojski poduhvati, početak onoga čega nigde nema, promocija onoga što nigde nije bilo.

Pa nam sledi vreme neprekidnih svečanosti koje će zameniti sve drugo.

Pa nam sledi:

Svečano otvaranje magistrale Terazije-Prokop i obilazak srpskog podzemlja;

Slavlje povodom puštanja u pogon velikog rudarskog lifta za pristup Prokopu;

Svečano otvaranje prvog digitalnog poljskog nužnika u selu Paligraci kod Aleksinca;

Svečani prijem za prvu korisnicu Maju Gojković, koja je svečano izjavila: ovo je bolje od skupštinske govornice;

Svečani početak gipsanih radova na doradi Marijana Rističevića i Aleksandra Martinovića;

Svečani završetak preobražaja Ane Brnabić u naprednjaka;

Svečano otvaranje roštilja na travi „Složna braća“ u turističkom naselju Jovanjica;

Svečano puštanje u pogon analognog WC-a u televiziji Pink, koji će svojim odgovarajućim prilogom i specijalnom besedom na čučavcu otvoriti predsednik;

Svečani atentat na predsednika, posle koga će se predsednik ili Nebojša Stefanović obratiti građanima;

Svečani doček za doktora Lazu Lazarevića, koji se na lični poziv predsednikove pratnje, hitno vratio iz Nemačke;

Svečani dnevni bratski peting sa Miletom Dodikom;

Svečano zabadanje prvog ašova u Makišu, za početak kopanja vertikalnog metroa po projektu Žila Verna: Put u središte zemlje;

Svečani odlazak Marka na Kosovo;

Svečano puštanje u pogon krematorijuma za zaslužne građane;

Svečano i srećno gostovanje porodice Vučić, uz loženje bratske konoplje iz Jovanjice na televiziji Happy, uz zakusku sa punjenim lignjama;

Rimejk srpske verzije filma: Glupan i Tupan na čelu vojske;

Svečani ispraćaj Predraga Sarape u emisiju TLC „Živeti sa 300 kila“;

Svečani doček Bika Koji Sedi, za priplod nervoznih srpskih krava na farmi u Kuli;

Svečani doček prve nemačke svinje na farmi Tenis;

Svečano predstavljanje svinje i slikanje sa predsednikom;

Svečani telegram svinje Angeli Merkel;

Svečani konkurs za izbor predsednikove dvorske budale, i ubedljiva pobeda predsednika;

Svečani doček grupe ruskih špijuna, koji uručuju Putinovo pismo Vučiću;

Svečano otvaranje očekivanja početka otvaranja radova na rampi buduće brze pruge Beograd-Dunav stanica;

Svečano otvaranje novog poglavlja i koverte sa datumom za pristup EU 2056. godine;

Svečano pakovanje vazelina za Nebojšu Krstića;

Svečano otvaranje prvog toma Vučićeve istorije bolesti;

Svečano otvaranje izložbe: Predsednica vlade u svetu mode;

Svečani prijem ministra odbrane Aleksandra Vulina, kod ministra odbrane Aleksandra Vulina;

Svečano otvaranje Vojislava Šešelja;

Svečana promocija nove Šešeljeve memoarske knjige: Vučić je iz mene izašao;

Svečano otvaranje početka remonta autobusa za prevoz oduševljenih građana;

Svečano uručenje povelje „Vesele žene Srbije“ udovici Olivera Ivanovića;

Svečano otvaranje novih svečanih otvaranja;

Opštenarodno veselje na trgovima povodom čekanja stope rasta;

Opštenarodno veselje u Crnoj Travi posle početka radova na izgradnji velike fabrike špenadli i čačkalica;

Razdraganost posle predsednikovog govora na početku zidanja kineske farme za uzgoj pasa;

Svečanost povodom početka rada Jutke iz Brusa na memoarima pod naslovom: Šta mi je manijak sve rekao kad je saznao da sam manijak;

Svečano obraćanje Jorgovanke Tabaković o stabilnosti dinara: „Važno je da sam na kursu!“

Svečano otvaranje novog krila Zabele. Vučić se sreo sa zatvorenicima: Osećam se kao da sam među svojima, rekao je.

Svečano zatvaranje govornika na svečanom otvaranju.

24.12.2019.

Doček

Šta smo čekali i dočekali? Novu godinu? Potpuno apstraktni, nevidljivi i neosetljivi hod vremena preko nas. Promenu kalendara na zidu, uverenje da smo isti, ili tek nešto mlađi i orniji nego lane. Ili potpuno omamljeni maglovitom prazninom i svojim tužnim likom u ogledalu. Šta su nam sve godine koje su gazile preko nas uradile?

Pa ništa, ionako je svejedno. Čekamo Novu da bismo se radovali. Tek onako, zbog datuma.

Nekada su stizale čestitke, pisane na krutom papiru, šarene, prazne, obećavajuće. Poštari su raznosili velike torbe ispunjene željama koje uglavnom nisu imale smisla, jer su sa malim nijansama bile iste za sve. Ko još veruje da gomilanje godina donosi sreću? Samo oni koji je nikada nisu imali. Ali je ipak u svemu tome bilo nečega.

Noć u kojoj se smenjuju godine postala je mera za opšti mentalni status. Najluđa noć, vreme u kome se sme sve, ili skoro sve. U stvari, papiri iz sandučića su nestali, umesto njih stižu elektronske poruke, slične, skoro identične, kao da su nastale iz jedne zapuštene glave. Niko se i ne trudi da bude originalan. Čemu, to niko ne čita jer svi pišu ono što su drugi već napisali.

Mesta za doček postaju svetilišta paganskog okupljanja. Kafana, krug porodice, trg ili jednostavno nigde. Postoje skrovišta gde se niko ne okuplja, ljudi žele da budu sami i da ne čekaju ono što neizbežno dolazi, pošto ne dolazi ništa.

Ili na trgovima, gde svoje tezge otpevavaju usahle zvezde ili skakuću kočoperni starci urlatori. Čekaoci cupkaju u ritmu opšteljubljenog treša, zagrevaju se vrućom, ili hlade pivom, ili samo cupkaju. Ili se raduju nečemu, ili jednostavno tuguju tamo gde su svi ushićeni, ne znajući tačno zašto ih je baš tada uhvatilo neobjašnjivo očajanje.

Zvezde su se rasporedile po varošima, zvuk se širi u nebesa, melodija koju niko ne prepoznaje razara trgove. Gradske vlasti plaćaju sreću naroda, reporteri broje prisutne, nikad veći broj, nikad više sreće. A zna se odakle ona dolazi, neka nam je živ, neka nas vodi naš Kvazimodo, a ko bi drugi? Svuda se čuju prangije i opasne kineske petarde, psi crkavaju od srčanih udara, vatrometi pršte nad glavama. Rafali, kao da je kraj ili početak okupacije, to je noć oružja, u kojoj ga potentni Srbi javno vade i pokazuju na terasama.

Kako se bliži ponoć u kafanama ili na još boljim mestima, elan slavlja raste i stropoštava se do brljavosti i pijanstva koje se teško zaustavlja, a onda se broji od deset unazad. I na nula počinje opšte ljubljenje, razmena kiselog znoja, tečnosti, rikecija, virusa, gljivica, ameba, protozoa, spora i oralnih bakterija, aj‚ sve najbolje, i tebi takođe, da su svi tvoji živi i zdravi, aj‚ još po jednu, saće kolo.

Kolo je vrhunac opštenarodnog veselja, igraju svi, pijani najslobodnije jer se strah od neznanja najbolje leči letvosanjem. Žikino, Užičko, Kukunješte. Znoj na sve strane, a onda iznenadno klonuće, nagli pad veseljačke snage, odlazak muzike i nejasno mumlanje pijanih mužika uverenih da pevaju i da je milina slušati ih.

Na posebnim mestima, gde slavi elita, poseban jelovnik, posebna karta pića i probrana muzika. Posebna atmosfera, sve dok se krem ne pretvori u ono što jeste, sastavljen od mamlaza, dripaca i fukare, pa se prikaže u pravom usvinjenom toru, pokazujući u tom mrtvosanju šta su sada i gde su bili nekada. Njihov mamurluk, to je vrhunac narodnog slavlja, oni su izabrani reprezenti lumpenproletarijata koji nema šta ni koga da slavi niti šta da izgubi osim s uma sišavšeg Gospodara.

U domove za napuštenu decu došli su neki ljudi, neosetljivi da vide razloge za najveću ljudsku tugu koja slama srca. I pokušavaju da kažu da će deca već za koju godinu biti radosna, samo nek se strpe, neka se igraju, neka čekaju, sreća samo što nije. Evo svakome po medvedić, lego kockice i čokolada Najlepše želje, divna poruka za dečicu koja uvek sama odlaze na spavanje.

Reporter se javlja iz svratišta za devojčice i dečake bez doma i roditelja. Oni su tu samo za jednu noć kad je praznik, ili kad temperatura opasno padne, a posle idu gde mogu, koga briga gde odlaze da započnu svoj dan u srećnoj Novoj, u zemlji Srbiji koja nezadrživo ide do prosečne plate od 900 evra. Za tih pet godina, ta deca će biti momci i devojke, ako prežive. Njihova je sreća u čekanju. Oni traže samo skrovište, to im je sve od radosti.

U staračkim domovima muzika za ozbiljne dame i gospodu, zvuci njihove davne mladosti. Tužno veselje bez budućnosti, ozbiljna zaljubljivanja bez nade. Čitav dan proveden u iščekivanju dece koja ne dolaze, kao što ih ni lane nije bilo.

U beogradskim porodilištima čekaju se prve bebe, gradski činovnici se slikaju sa srećnom majkom i udeljuju pare, teatralno, hvalisavo i trapavo. Zahvaljuju predsedniku za to prvo praznično rođenje, baš u toj sekundi.

Kad svane, skupljaju se utisci i smeće, sabiraju podaci o tučama i povraćanjima, psi ravnodušno zapišavaju ostatke noći. Najpijaniji uzalud traže lek protiv neumoljivog mamurluka, uz zaricanje: nikad više!

Prvi dan nam kazuje šta smo dočekali. Skoro ništa, mada ne razumemo zašto nas je posle toliko pića, loše muzike, pucnjave, užasnih lica koja su nam se popela navrh ne znam tačno čega, zašto nas je, dakle uhvatila neobjašnjiva depresija i nostalgija za nedokučivim.

Čemu su se ljudi sinoć radovali? Postojalo je nešto, ali davno, neka daleka inercija koja nas je doterala do zablude da se ima šta slaviti, i tu smo zastali.

Ne znam za vas, ali mene svaka Nova godina dovodi do tuge. Ne zbog toga što sam toga sabrao dovoljno da više ne verujem u praznike. U stvari, ne verujem, i ne znam šta se slavi.

Za sve vas koji znate, imate moju podršku za slavlje, ako vam ona uopšte nešto znači. Želim vam dobro zdravlje. To je esencija svih želja.

Ali, ako već pravimo neke bilanse, ili bar jedan od njih, pitanje je: može li 2020. da bude gora od prethodne?

Znate da može i da će svakako biti mnogo gora. I da ćemo slaviti njen odlazak u nadi da zaista ne može biti gore.

Oni koji još budu ovde saznaće da može.

3.1.2020.

Slučaj inspektora Milenkovića

Slučaj Jovanjica ulazi u završnu fazu. Biće zataškan.

Kratko je trajala bajka o policajcu Slobodanu Milenkoviću, kome je profesija bila važnija od strepnje da će je izgubiti. Njegov je tim uhapsio vlasnika, uz neoborive dokaze da farma marihuane raste do vrha režima.

Možda bi bilo suviše patosa da ovde govorimo o časti i hrabrosti. Policajci u Srbiji su ljudi koji žive pod amrelom kriminalne vlasti. Šta da urade kako bi radili svoj posao kako valja, i opstali u njemu?

Izgleda da to nije moguće, i da svako od njih mora da napravi izbor, naročito ako je uznemirio korisnike elitne septičke jame. Kad jako zasmrdi a oseća se odakle, njihovo je da kažu da nas um i čulo mirisa varaju.

Tako je Milenković, mlad čovek, sin policijskog generala Sente, samo malo bio heroj mahale, uverene da se pojavio Georgije koji ima snage da se sukobi sa alavom aždahom, istera je sa legala i pokaže pučanstvu. Pa kud puklo neka pukne, bar bi slavno pao ali otvorio oči kolegama: vidite da se može! Cena je ništavna prema onome što je urađeno. Bar za nekoliko sedmica bio je sam protiv svih.

A onda se pročulo da je uhapšen. To bi mogao da bude logičan kraj karijere neposlušnog policajca, koji je pendrekom džarnuo u gnezdo stršljenova. Navodno su mu podmetnuli neke opijate, pa su ga priveli oni koje je učio kako se to radi.

MUP je opovrgao takve glasine, u stilu: nije tačno, eno ga Slobodan na radnom mestu, obavlja svoje teške i odgovorne poslove.

Jesmo li očekivali da Milenković izraste u neku verziju Aleksandra Obradovića? Tek onda bi državna zločinačka grupa bila rasklaćena i ostavljena na goloj ledini. Otkrivanje podataka o porodici i njenim tajnama jeste državna stvar, i pošteni policajac bi svakako dobio kariku na nozi. Ili nešto još gore.

Ne treba mu zameriti što nije izašao javno sa najvažnijim podacima koje ima o vrhu srpskog narko kartela. Toliko je imao snage, istrošio se u svojim dilemama i strahovima, računao je možda sa malim dobicima i gubitkom svega što je uradio.

Da li je svojom odlukom da izađe sa izjavom koja nije nimalo jasna a još manje njegova, izgubio ili dobio, nije poznato. Nije poznato šta je očekivao da dobije i čega se bojao. Ali da nečega jeste, jasno je iz onoga što je rekao. Uz čestu upotrebu pojma „kompletno“, (valjda potpuno, celovito), Milenković podvlači da nikakvih pritisaka na njega niti na ljude koji su bili u akciji, nije bilo. Da su sve radilo po zakonu, i uz kompletno učešće nadležnog tužilaštva.

Izjava osušena dozlaboga, do suve drenovine. Ničega u njoj nema, pa se vidi da ona nimalo nije bila potrebna Milenkoviću, nego vrhu države. Još se istražuju stvari, ima mnogo zamršenih puteva i ništa nije gotovo. Ništa nije rečeno o tome šta na farmi radi Vulin koji čupa šargarepu a tvrdi da je to paradajz, ili Babić, koji oduševljeno hvali najogledniju farmu u Srbiji.

Šta su oni radili tamo, ako nisu bili na mobi kod gazde koga nisu mogli da odbiju.

Dobro, recimo da je rečnik inspektora Milenkovića takav, birokratski i sažet zbog prirode posla. Tako su mu napisali, rekli mu šta je važno da naglasi, pripretili mu i čovek je savio šiju i naglasio.

U stvari, čitava je izjava, data u nevreme, bez pravog razloga i povoda nastala samo zbog jedne stvari: da policajac, označen u javnosti kao hrabar i odan profesiji, javno amnestira braću Vučić. Oni nemaju veze sa slučajem Jovanjica, sve smo ispitali, istražili, pregledali, ali te dvojice tamo ni u tragovima nema. To je otprilike rekao Sentin sin. Kraj, gotovo!

Tako je Slobodan Milenković postao živi poligraf braće Vučić, oslobodivši ih istrage, što nije u domenu njegovih ovlašćenja.

Izvan tog domena se našao zato što je jedno vreme vršio svoju dužnost.

Sada tek može da pravi karijeru, pošto su ga obaveze da traga oslobodili ljudi za kojima je tragao.

11.1.2020.

Krug pakla

Kretao sam se kroz maglu, dim i otrov, video obrise zgrada i našao vrata bakalnice. Sve je na svom mestu osim ljudi kojima je već svejedno gde se nalaze. Beograd izgleda kao ostatak kataklizme, deo sveta u koji se ne zalazi. Ljudi ne nose maske, ravnodušni su prema svojim plućima, kao da je disanje večno. Iz pomrčine se ne vide ni život ni smrt.

Predsednik je negde zagubio Gorana Trivana, zabrinuto pitao gde je uopšte taj čovek, ujedno ministar koji štiti životnu sredinu. Je li živ i zdrav, da li je pri sebi, pa ako nije i ako jeste zašto?

Ne znam gde je, rekla je Ana Brnabić, ni meni se ne javlja. Nisam primetila da se pomalja odnekud, mora da se zagubio negde u životnoj sredini koja već mesecima ne daje znake života.

Iznenada se pojavio taj Trivan i izrekao prostu, besmislenu i utešnu rečenicu: činimo sve što možemo!

Ministar ima pravo da govori gluposti, šta uopšte znači to što on govori. U ovom slučaju to je jedino ovlašćenje koje koristi.

Letos su nas gušili: smrad velegradskih fekalija, velikih otpadnih reka, farme svinja i goveda, štalsko đubre, veštačko gnojivo, amonijak, vinčanska deponija, mrtvaje na Adi Huji i sve drugo što ne ume lepo da miriše.

Utisak je bio opšti: metropola je smrdela na bajata govna, aromu koju ljudski nos najbolje prepoznaje. Ministar zdravlja Lončar tada je rekao: Nema razloga za zabrinutost, kad padnu kiše, dune vetar, započne nevreme i sve što je na zemlji prekriju sneg i led, smrad će se pritajiti bar do proleća. Zdravlje ljudi, životinja, pčela i biljaka nije ugroženo. A što smrdi, pa neka smrdi. Nikoga smrad nije ubio.

Prekjuče (sreda) isti činovnik je utešio žitelje Beograda i ostatka Srbije: Ono jest, zagađenja ima, ali to nije preterano opasno. Neprijatno je, ali zdravlje građana nije ugroženo. Samo da dune košava ili padne sneg, ili nam se posreći mećava ili nešto još bolje.

Vlast se prilično dobro snalazi u zagađenoj atmosferi, to je za nju prirodno okruženje.

Časni ljudi oko predsednika, spremni su da dišu umesto njega. To je najmanje što mogu da učine na vrhu paklene države. Ministarka Mihajlović, za koju poznanici tvrde da joj od kreča i moleraja više ne vide lice, izašla je na dobar glas da voli mito i da ga prima gde god može. Šešelj je tražio da organi odmah uhapse Zoranu zbog navodnog lopovluka i korupcije. Da joj se jednom skine maska, da i Ana Brnabić vidi šta je ispod nje i kako ministarka za koridore zaista izgleda.

Vučić neće dati Zoranu zbog mita, kao što nije dao Batu Gašića i Lončara zbog helikopterske katastrofe; nije dao Malog zbog stanova u Bugarskoj, a još ga manje daje zbog lažne diplome; ne da da se dira u Nebojšu Stefanovića zbog potresne pažnje prema ocu Branku – za ovu vlast porodica je svetinja; sačuvao je Vulina, uhvaćenog u kleptomaniji od 250.000 evra i sada taj čudak ubija vojsku glupim govorima; ne da na sebe zbog pišljive Jovanjice, ne dopušta da mu diraju brata, to je porodica, a u porodicu se ne dira; ne da policajca Slobodana Milenkovića koji je sačuvao glavu od mafije tako što je sačuvao mafiju rekavši da braća Vučić nemaju veze sa svojom farmom marihuane; neće dati Milana Radoičića osumnjičenog da je bio šef ubica Olivera Ivanovića. Lično ga je metnuo na poligraf i drži ga na krilu tako nevinog; brine o srpskom narodu, ma gde se on nalazi.

Ali u zatrovanoj pomrčini naroda nema nigde. Uskoro će se narod i predsednik neizbežno sresti.

Predsednik brižljivo čuva one koje je izabrao. Oni su njegovi stubovi nosači, bez njih bi nestao u svojoj strašnoj prošlosti. Njih može da grdi, da im zamera i ucenjuje ih, preti im progonom sa dvora i čini im sve što poželi. Oni su njegovi zli ljubimci, ali im ipak ne može ništa, kao što ne mogu ni oni njemu. Svako o svakome zna sve, najužasnije su predsednikove tajne, i njihova važnost i čuvanje jednaki su opstanku po svaku cenu.

Magla i otrovni dim savršena su scenografija oko srpskog vladajućeg tima. Po toj tmini kreću se mobilisani duhovi-glasači i aveti koje ih uče šta im donosi i gde ih vodi onaj koji više ne izlazi na kraj sa sobom i svojim paničnim strahovima.

Zna jedino da mora da očuva pakao čiji je poludeli arhitekta, da ga nekako zamrzne i smiri, ili će nestati u završnoj nepogodi koja se čini neizbežnom.

Pažljivo pratim javnu, kategoričnu dilemu: bojkot izbora ili pristajanje na njih. Debata se razgorela na hipotezi o postojanju nekakvih otpadaka demokratskog građanskog društva. Ali, ne verujem u valjano biranje, ako postoje samo dve loše mogućnosti. Dakle ni izbori ni bojkot! Bojkot je priznanje da se ima šta bojkotovati, izbori su samo bacanje nemoćne opozicione žrtve u ponor, ritualno odvođenje vola na klanje.

Možda sve što vlast čini valja ignorisati, negirati ih ignorisanjem, anatemisati, ne pristati ni na šta, odlučno im odricati svaku legitimnost, izbeći sve dijaloge i rasprave sa njima, jer to više nije moguće, niti ima političkog i građanskog smisla.

Ništa drugo ne sledi iz propasti u koju smo godinama ćutke upadali, i samo se noktima držimo da se ne survamo u ponor. Nikakvi izbori nisu mogući, niti se ima šta bojkotovati. Nema mogućnosti da opasna klika, podržana svojom zagađenom medijskom hidrom, usavršenim krađama i odredima batinaša padne na izborima.

To više nije moguće trpeti bez opasnosti od konačne socijalne pareze. Svakako nam sledi potpuna građanska neposlušnost i zaustavljanje ovog načina života, nedostojnog ljudi koji još sebe smatraju slobodnim. To je naravno mirna pobuna bez kraja, mirna do granica odbrane od terora vlasti, odlučna poruka da moraju otići. Uplašeni su i spremaju se za taj dan, ali ne znaju gde se tačno odlazi posle dokrajčenog zločinačkog udruživanja.

Ta pobuna će biti izlazak na izbore.

17.1.2020.

III

GOSPODAR ZARAZE

Da umreš od smeha

Virus je svuda oko nas, ali ga ovde nema. Verovatno stiže, a kad će ne zna se. Korona je Đekna našeg zdravstva. Jeste opasan, ali je blag, napada stare i one koji su već napadnuti, jake niko ne dira. Nema brige, sve je pod kontrolom. Virus je, u stvari samo vest, a naše su granice zapečaćene. Potraga za ženom koja širi paniku još traje. Zašto žena širi paniku i zašto to čini baš žena – ne zna se.

Ministar zdravlja hrabri bolesnu naciju: nema opasnosti od virusa, opasan je stampedo!

Stampedo? Naravno, kad se krdo razulari, biće pregaženi nedužni, imuni i zdravi. Mir, stoko! Korona je ženskog roda, jedna je od onih što ne bira. Hvata uglavnom starce. Neki ne izdrže njen strastveni nalet, eto, dešava se.

Juče je predsednik održao sastanak sa zdravstvenim radnicima. Videli smo sliku razdraganih ljudi, koji ležerno pričaju o nečemu što im nije jasno. Nije njima virus, nisu oni nama.

I predsednik kao prvi lekar Srbije, i ostali eksperti za infekcije svake vrste, ponašali su se kao komičari. Recimo, kao degustatori vina koji gutaju sve što probaju, umesto da ispljunu. Izgledali su kao grupa s koca i konopca sakupljenih seoskih badavadžija, omamljenih prvom rakijom iz pecarskog kazana.

Neprekidno su se smejali svojim pokušajima da budu smešni. Predsednik je bio najduhovitiji, a ko bi drugi? Na svaku njegovu dosetku, čitav skup je padao od smeha.

Veseli vođa je svoju inspiraciju našao u izjavama eksperata. Jedan je rekao: ma hajte, molim vas, nema veze. To uopšte nije respiratorna infekcija. Nego stomačna. Dijareja, narodski rečeno proliv, i to mu dođe sve. Dakle samo sapun.

Na nečiju primedbu da su svi koji su podlegli umrli od pneumonije, epidemiolog, inače pedijatar je ponovio: samo sapun u šake. Sapun i to je to. Kakve maske, kakvi bakrači! To nije kapljična infekcija.

Onaj što nas je pre nekoliko godina agresivno, skoro silom uterivao narod u vakcinaciju valjda protiv SARS-a, Predrag Kon, potpuno je omalovažio korona virus. Ta stvar nije dostojna stručne analize. Ništa to nije, pa od običnog gripa ih je pomrlo, ihaaaj. Nikada korona neće dostići sezonski grip, kad vam kažem.

Predsednik je izašao nasmejan, sve oko njega činilo mu se smešnim, a svaka ekspertska upadica duhovita.

On je želeo da ide korak dalje od pokušaja da se virus proglasi nekom vrstom dizenterije, bolešću prljavih ruku. Pa je rekao da on ima svoj lek. A to je rakija. Virus jeste svetski, svuda ga ima osim kod nas, tu zaostajemo i za regionom, a sve je to zbog rakije. On je, što se njega tiče, svoje već popio. I ma kako izgledao, dobro mu je.

Hahahahaha! Orilo se u toj prostoriji zdravlja posle svake predsednikove duhovitosti. I kakav sapun treba, mirišljav? – pitao je Vladalac, zacenjen od svoje kultne žovijalnosti.

Ma jok, rekao je doktor, cereći se, običan sapun, ništa naročito.

Dakle, običan, rekao je predsednik i heroj pobede nad virusom, cereći se. Samo obična rakija i običan sapun. Mi imamo lek za sve.

Lelek od smeha!

Epidemiolog je rekao: sada je sever Italije prazan, sva roba je na popustu. Žene, vreme je za šoping!

Hihihihihi!

Predsednik se uozbiljio: nećemo dati da bilo šta ugrozi naš narod. Ubićemo sto virusa za jednog Srbina.

27.2.2020.

Vrhovni jaše na čelu korone

Posle mnogo godina neko je javno rekao da me voli. Nije mi rod ni pomoz’ bog, dobijam ospice kad ga vidim, mnoge sam godine proćerdao gledajući njegove besplodne i štetne ispade.

Ali, sinoć mi je rekao da me mnogo voli. Odmah mi je odredio zabrane, kao rezultat svoje opsesivne ljubavi. Odmah posle državnog udara. Zabranio mi je da se krećem i srećem sebi slične kako bi me sačuvao.

Svoju samoizolaciju izdržavam u Popoviću kod Ralje. Mogu u dvorište, kao sopstveni ker. Dalje neću moći.

Video sam sinoć čoveka zabrinutog zbog svoje nemoći, a ne za bake i deke. Ali, ja nisam deka, nego deda. Tako me zovu moje unuke. Njih volim a njega ne. Mnogo dragih ljudi mi je u srcu, a za njega mi je svejedno. Neka mi ne nudi svoju nepotrebnu, infektivnu ljubav. Uvek sam mogao bez toga, a sada mi je mučno kad čujem taj neiskreni, loše odglumljeni, plačni, patetični vapaj.

Dobro, recimo da je u pravu. Ne treba da se krećemo, da viđamo svoje, da šetamo. Dok se njemu prohte, dužni smo da ugasimo svoj socijalni život ako je on postojao, prohodaćemo ponovo kad odluči da nema epidemije, a znamo da to nikada neće odlučiti. Izbori više neće biti potrebni, dobio ih je doživotno.

Ana je primetila da se seniori ipak kreću, takvi su oni, ne slušaju savete gorih od sebe, nijedan njegov savet nikada pre nije valjao. Ana preti uvođenjem policijskog časa kako bi zarobljavanje bilo prisilno i doživotno.

No, recimo da je Vrhovni konačno u pravu. Da će obezbediti da ostarele građane snabdevaju mladi ljudi, i da to samo što se nije dogodilo. Ali, to se nikada neće ni dogoditi. Dakle, ako ne smeju da kontaktiraju sa bližnjima, ko će im, dok su sa nanogicom, donositi hranu. Šta će biti sa lekovima, smeju li takvi ljudi da idu na preglede, ili će lekari dolaziti kod njih. Ili je sa lečenjem gotovo?

Evo, jutros sam pobegao iz svog dvorišta, bio sam u Ralji da nešto kupim. I svi ga sočno psuju. Priznajem, često koristim glagole povodom okolnosti da je to što jeste, ali jutros sam morao da smirujem ogorčene Šumadince. Aman ljudi, ne psujte, nije čovek znao šta drugo da uradi. Dobro, ovo nije za vanredno stanje, vojska ne ume da leči. Vanredna situacija je model koji je savršeno dobro obrazložio Rodoljub Šabić. Ali Vrhovni nije poslušao Šabića nego Vulina, dopadaju mu se trupe na ulici, za zaštitu naroda, napadnutog sa svih strana. Variola vera u godini 1972. nije izazvala vanredno stanje. To je obavilo odlično organizovano zdravstvo, sa lekarima odanim struci a ne Vrhovnom. A on nije ni pokušao da objašnjava kako pobediti velike boginje.

Ako je u interesu zdravlja onih koji će umreti (Ave Caesar, morituri te salutant), onda je njihova izolacija važnija od samoizolacije. Mnogi ionako neće dočekati kraj vanrednog stanja, nezavisno od novog virusa. Pobiće ih nešto drugo, možda još opasnije, gde ne pomaže pranje ruku: kraj svake nade u prestanak zatočeništva, ma kakvo ono bilo.

Pošto deliš ljubav sa plačnom dozom seniofilije, dužan sam da ti podnesem raport. Od sinoć ne idem nigde gde ne moram. Svoje tri unuke već tri sedmice viđam samo na viberu. Više nemam prijatelja, drugujem sam sa sobom. Nemam želje da bilo šta čitam, niti je u Ralji moguća Ljubav u doba kolere, kao kod Markesa. U mojoj ulici žive starice, koje ionako nigde ne izlaze. Redovno uzimam terapiju: dve kleke, dva puta dnevno. Jebeš najsmešniji virus, posle klekovače, zabole me za njega.

Ako ti je stalo do mog odgovora na tvoje emocije, pa evo, ali samo iz čistog milosrđa za izgubljenog: ne daj se Vrhovni komandante epidemije! Ti si nam jedina uzdanica. Ali, ne zameri ili zameri, kako hoćeš. Moram ovo da ti kažem, kao tvoj zarobljenik, pa čini sa mnom šta ti je volja: umukni bar jednom, zaćuti ako si čovek!

Između tebe i korone bez dileme biram koronu!

16.3.2020.

Zadah tiranije

Naravno da tekst koji sledi nije poziv na pobunu seniora. Oni su primerci ugrožene vrste, i neizbežni su patinirani dokaz da režim brine o njihovoj budućnosti.

Teško je verovati u budućnost onih koji je više nemaju, a oduzeta im je poslednja mogućnost da hodaju.

Njima nisu ograničena neka ljudska prava, što je u vanrednom stanju moguće, nego je apsolutno ukinuto pravo na kretanje. To nije dopušteno. Nije dopušten udar Vladaoca na dostojanstven život bilo koga. A on je ljudima koje patološki voli ukinuo svako samopoštovanje.

Da li su ostareli građani Srbije bili neposlušni? Jesu, ali njihova užurbanost je izazvana greškama u sistemu, koji je davno ostao bez pameti. Bez emotivne podrške najbližih, pod pretnjama najtežom kaznom (zatočeništvo je gore od svake bolesti), oni su požurili da završe neke poslove. Nadali su se da to ima nekakvog smisla. Mnogi nisu stigli, niti je to moguće. Naglo zavođenje diktature ih je ostavilo pred nerešivim problemima. To što nesposobna premijerka tvrdi da će biti urađeno pouzdan je znak da neće.

Čitav jučerašnji dan provela je misleći o tome kako da penzionere stavi u kućni pritvor. Bez ikakvih olakšica i bez roka trajanja zatočeništva.

Nije određeno vreme za šetnju, što je dobar običaj i u zatvorima sa najsurovijim režimom. Ideja o otvaranju specijalnih dragstora, u koje bi zatočenici odlazili oko 4 ujutru (dok još traje policijski čas), ekstremno je idiotska. Zamislite avetinjske, krmeljive staračke grupe koje pred zoru tumaraju u bakalnicama za bivše ljude iz geta! To je ideja zastrašujućeg vladajućeg para Vučić-Brnabić, od kojih je svako za sebe, u bilo kom trenutku doktor Džekil i mister Hajd.

Starci i starice moraju da znaju: nema ni izbliza dovoljno ljudi da im budu pri ruci. Lažni volonteri su već prevarili neke od njih. Na telefonima gde valja tražiti pomoć satima se niko ne javlja. Ne mogu se podići penzije bez ličnog odlaska na bankomat. Osim ako SNS ne postane ponosni vlasnik svih seniorskih pin kodova. Teški srčani bolesnici će umreti, ne od virusa, nego od osnovne bolesti. Ljudi sa kancerom mogu da odahnu i prepuste se sudbini: u onkološkom centru su otkazani svi kontrolni pregledi. Do daljeg, zauvek.

Penzioneri koji žive u soliterima umreće od klaustrofobije ili od tuge. Njih i druge nesrećnike poubijaće surovi ton vladara, sklonih da prete, uverenih da surovost spasava zdravlje.

Socijalni život u Srbiji je mrtav, dodatno pogubljen uvođenjem policijskog časa, kao da se po ulicama kreću virusi a ne ljudi. Podaci o tome kakva je starosna struktura obolelih je tajna. Vlast priznaje da ne ume da kontroliše ljude pristigle iz inostranstva, njih oko 30.000. Kako će držati pod stražom više od 1.500.000 staraca i starica, kojima više ni zdravlje ni bolest nisu potrebni. Vlast posredno priznaje da nije bila u stanju da kontroliše latentne nosioce virusa, jer nije pratila njihove rute kretanja. Može da nadzire samo nemoćne, koje ne mora da prati, čak i kad ih konačno iznesu iz kuće.

Vrhovni je rekao da se o izborima više i ne govori. To za njega nije tema, on vlada nemilosrdnim dekretima, javnim ispadima u kojima je i ošljarska briga za ljude pijačni politički marketing. Brate Si, molim te pomozi, samo u tebe se uzdamo, ti si moj drug i pobratim. Srbija će pobediti. Evo nama stižu maske, samo što nisu, respiratora imamo više nego ikad, ali brat Đinping šalje još. Kad sve ovo prođe, zamoliću ga da dođe ovde i da ga dočeka pola miliona zahvalnih Srba. Čekamo te brate! (brisanje suze krpenom maramicom).

Moj predlog je da brata iz Kine ugostimo prasetinom, u pečenjari kod Đurinaca.

Potreba za posebnim merama se ne može osporiti. Ali, to je pitanje organizacije zdravstvenog sistema koji odavno ne postoji, a ne diktatorskog režanja. Sve druge bolesti su suspendovane do daljeg, a ministar zdravlja bi morao da napravi inventar masovnih smrti zbog te mere. I na kraju saopšti bilans, koji će biti crnji od crnjeg.

Ponašanje Vrhovnog je patetična apologija militarizovane države. U zatrovanoj atmosferi se oseća jak zadah, skoro smrad tiranije. Ako ne vidimo da je epidemija samo pokriće za to, onda ne vidimo ništa.

Šta sledi posle policijskog časa? Možda zabrana svega što nas čini ljudima.

Čovek pred nama nikada ne ispunjava obećanja. Ali pretnje da. Takva mu je čitava biografija.

Najstariji znaju, ali možda je dobro da se podsete!

Nekada im je oteo penzije, a sada i sve što im je ostalo od slobode.

18.3.2020.

Beleške seoskog zatočenika

Komšija zove iz svog dvorišta: svrati na čašicu. Ili da ti prebacim čokanjče preko tarabe?

Odbijam. Odlučio sam da sve što se ima dogoditi preživim bistre glave. Uzimam sekiru da cepam drva. Ništa kao udaranje po panjevima ne vraća snagu. Igra plamena u peći je očaravajuća. Jutros je prestala zima, a vanredno stanje je tek na početku.

Rodoljub Šabić je razbesneo premijerku, osporavajući način na koji je država uvedena u stanje nenormalnosti. Premijerka ne dopušta da bude ometena u svom poslu. Prvi put u njenom životu neko mora da je sluša. Primetno uživa dok preti. U svakom nastupu pojavljuje se u novom sakou. Divan prizor: besna premijerka je više nego pristojno odevena gore. Šta nosi dole – ne videsmo.

Premijerka se nada da će njen policijski čas trajati najmanje četiri meseca. A ako joj se posreći i dalje, u beskraj.

Komšijska mačka, ili je to možda mačak, odlučila je da se useli kod mene. Ne pomažu molbe ni pretnje, njena odluka je izgleda neopoziva. Ne mrzim životinje, ali tu zver ne poznajem. Vidim je prvi put. Može da ide gde želi, ali ne želi.

Badava je juriš, govori mi komšija Mija preko plota. Ona bira kome će da bude gazda. Ostavljam je da leži, delim sa njom nešto od hrane. Prezrivo odbija.

U sredu i četvrtak, povodom zla i besmisla u kome smo bez svoje krivice, razmenjujem poruke sa dragim ljudima: Sofijom Mandić, Duškom Petričićem, Dejanom Ilićem, Danicom Vučenić, Markom Vidojkovićem, Vesnom Rakić Vodinelić. Sa Svetlanama, Lukić i Vuković, bar dva puta sedmično. Peščanik radi kao opori, gorki, neizbežni lek.

Blagosloven je onaj koji ima ovakve prijatelje. Niko od njih nije imao milosti za lažljivi i razorni režim, koji je podmuklo tražio solidarnost i sabornost u nevolji. Sabornost? Ma nemojte. Svi, čija sam imena bez njihovog dopuštenja ovde naveo, drže se svoje beskompromisne etičke vertikale, nezavisno od plačevnih ispada lidera tragedije.

Kuja, koja nema svoje ime, a ja sam je, ne znam zbog čega nazvao Kucka, dolazi na kapiju. Za nju je dovoljan samo hleb. Našem delu sela svake godine donosi bar dve generacije štenadi od neprilagođenih očeva skitnica. Nešto pojede odmah, ostalo negde nosi. Ima i ona zarobljenika koji ne smeju da izlaze, ona je sama svoj volonter koji deli nezbrinutim štencima ili ostarelim džukelama.

Vidim da vlast hapsi ljude koji po mrežama raznose lažne vesti. Neki momak je valjda napisao da nema goriva. Zvanični fotograf je uslikao brutalnu akciju lišavanja slobode zbog nanošenja štete državi.

Ovde se više ništa ne kreće, ni na nogama ni na točkovima. Šta će benzin bilo kome? Nisam siguran da su bilo kakve laži, makar i ova bezopasna da goriva nema, razlog da se započne sa uvežbavanjem brutalnosti. Sve je zaustavljeno, policijski čas će biti produžen na 20 sati dnevno. Na slobodi će ostati samo najveći lažov.

Broj zaraženih raste. Na sreću još nema mrtvih. Vođa tragedije je još pre osam dana rekao: „Nažalost, mnogi će izgubiti svoje najmilije!“ i na taj način održao preventivni parastos za one kojima nikakve mere neće biti od pomoći.

Sinoć sam gledao njegov nastup. Lice čoveka sačinjeno za nevolje, tip koji je sklepan samo za najgore vesti. Dobra se ne može očekivati, optimizma nema, osim ako nije sadržan u odama samome sebi. Za njega je vanredno stanje vrhunac ambicija i karijere, vlast bez kontrole i samokontrole.

Vidite šta sam nabavio? Rafovi su nam najpuniji u Evropi. Ana, jel tako? Dejane, jel tako? Poslaćemo avione po naše građane. Zatvorili smo granice i aerodrome. Ko je ušao – ušao je. Penzioneri, beskrajno vas volim, žao mi je, sve ovo činim zbog vas!

Prebacujem se na neki kanal koji se bavi istorijom ratovanja. Maršal Georgij Konstantinovič Žukov obilazi frontove pred napad na Berlin.

Javlja mi se video pozivom unuka Jovana, 4 godine: Dedo (njen vokativ) hoću da dođem kod tebe na plac, da vidiš kako brzo trče moje nogice!

Kraj razgovora. To je sve što je imala da mi kaže.

Brat iz Niša mi se jada da više nema goriva za njegovu fiestu dizel, bez katalizatora. Kažem mu da zbog lažnih vesti hapse.

Nema goriva, kaže on. Privremena nestašica. Moja limuzina radi na zejtin, sve rasprodato u bakalnicu do mene.

Za one koji ne veruju, neka provere. U Nišu se stari dizeli masovno voze na jestivo ulje. Čitav grad miriše na palačinke, ili uštipke, kako gde. Smejem se od muke, a on mi kaže: uozbilji se bre, ne mogu da ga isteram iz dvorište, da se snabdem.

Jutros je broj obolelih dostigao 118.

Voleo bih da nam se danas obrati neki pametan, razložan i od magnetizma Vrhovnog nezavisni lekar. Ako je bilo ko mogao da opstane bez otvorenog divljenja i ponižavajuće teizacije nedostojnog.

Otvorio sam mesni narezak iz sopstvenih skromnih zaliha i ponudio mački, kojoj sam dao kodno ime Cana. Uspomena na njenu imenjakinju iz mog detinjstva. Cana moderne Srbije je pojela obrok, uz isticanje svog aristokratskog dostojanstva.

Odlučila je da bude gospodar mog dvorišta i pazi da ne izađem.

20.3.2020.

Spisak za beznađe i uživanje

Virus koji ne poznajemo, protivnik je svih ljudskih sloboda. Sa liberalizmom svake vrste konačno je gotovo. Oblici života koji sebe smatraju ljudskim bićima, a žele da postanu apsolutni vladari svega zdravog i bolesnog, ne mogu imati boljeg saveznika od virusa.

Gde god se uoči, ili postoji sumnja da će se pojaviti, ili je već napravio štetu koja se ne može proceniti, ili planira da dođe tamo gde ga ne očekuju, virus izaziva zabrane.

Da bi se preživelo, valja ukinuti sve ono što čini život: kulturu, sport, restorane, okupljanja, druženja, ljubav, veselja, radost. Čak i žalost. Ljude kao takve, njihova svojstva, društvo na koje smo navikli, mesta koja volimo. Sahrane se imaju odvijati samo u društvu mrtvih. Kretanje nije dopušteno, virus napada sve ljudsko što je u pokretu, iritira ga kršenje zabrane kretanja u svakom vidu, i nasrće svojim zubima na biće, uvereno da je savršenije od njega. Ali ga ohrabruju surovost, nepristojnost, patetična plačevnost vladara i razmetljiva apologija sopstvene ponizne nemoći.

Ukratko, sa virusom se nije zajebavati. I da ne budem mimo poslušnog sveta i odanih apologeta neograničenog zatočeništva, moja poruka – ako je bilo kome značajna – samo za one koji imaju gde da budu izgleda ovako: ostanite kod kuće! Čitajte nešto. Slede moje skromne literarne preporuke! Na primer, Rob Isaka Baševisa Singera, i Šoše i sve priče od istog pisca. Smrt Vladimira Jankeleviča, delo o filozofiji prelaska na onostrano, pri čemu se autor bavi uglavnom nesaznatljivim: šta se nalazi na samoj granici smrti, na njenom vidljivom delu? Kad se ona savlada poslednjim užasom, više nema onoga, bilo koga ko bi o njoj mogao da govori.

Jankelevič govori da je smrt uvek u budućnosti: deset godina, jedna godina, deset sekundi, hiljaditi deo sekunde. Kad ona dođe – ne postoji nijedna dimenzija merenja, ni prostor, ni vreme ni sećanje niti iščekivanje. Čovek koji je živeo trideset godina (više) ne zna da je živeo samo toliko, onaj koji je savladao 100, nema saznanje da ih je nadživeo. Poništavanje bića je svestrano, potpuno, konačno i nepovratno.

Možda je, zarad nasušnog optimizma, posle jezivog i fascinantnog Jankeleviča, dobro pročitati autorski tekst A. Vučića za Politiku, Elita i plebs, štivo koje svedoči o smrti pisanja i razuma, i opakoj nepismenosti kao proizvodu ambicioznog neznanja.

Ili Srce tame, Džozefa Konrada, ambijent koji nam je odnekud poznat. Možda Besnilo Borislava Pekića, o naletu rabado virusa (rabies) i masovne hidrofobije na londonskom aerodromu Hitrou.

Preporučujem sve od Branka Ćopića, a posebno priču Odumiranje srca, sve od Dostojevskog, posebno novelu koja se zove Odvratna priča.

Ekspoze A. Vučića pri uvođenju u prvi premijerski mandat, literatura u kojoj možda nešto osim suvišnog i postoji. Ali još nije poznato o čemu je autor tamo govorio.

Možda vas neće literarno uzvisiti, ali probuditi vas hoće Bludni sin Čarlsa Bukovskog, ili opscena, skoro nepodnošljivo brutalna, elementarno nastrana, ali sjajna literatura Markiza de Sada. 120 dana Sodome, na primer. Delo, koje je tek pre nekoliko godina uvršteno u klasike svetske književnosti.

Ili Gorana Vesića, prvog pisca u istoriji ovdašnje literature, koji je jedva izbegao batine pred promociju svojih nedotupavih misaonih sekrecija. Ume ponekad da bude opasno ako si glup i nepismen.

Svakako ima dovoljno dobrih razloga za čitanje Bele garde, Mihaila Afanasieviča Bulgakova, odmah iza Maestra i Margarite. I Čehov u celini za svaku priliku i pad u depresiju. Za podnošenje samoće i razumevanje duševno zapuštenih, Paviljon br.6.

Nađite negde ljubavne pesme otpora Ane Ahmatove, pa Nadežde Mandeljštam, Miloša Crnjanskog i Petra Pajića, posebno njegov Ledeni ciklus, i pesmu Srbija na robiji. I romane i priče Isaka Babelja, O junacima i grobovima Ernesta Sabata, ali Tunel, pre svega. Možda ne bi trebalo zaboraviti Žozea Saramaga, i njegovu Godinu smrti Rikarda Reiša. I svakako Petra Lazića, Kratka istorija duše. I Lovac u žitu, Džeroma Dejvida Selindžera.

Valja čitati i Nebojšu Krstića, idealno vreme za literarni mazohizam. Pisac je savršeni lik za okončanje nedovršenog satiričnog romana Gistava Flobera, Buvar i Pekiše, o epohalnim učincima neumornih budala od kojih se ne može odbraniti naše vreme.

Može se uživati uz roman Zlatno tele, Ilje Iljifa i Jevgenija Petrova, smejati u gorkom prikazanju staljinističkog militarističkog apsurda, Život i priključenija vojnika Ivana Čonkina, Vladimira Vojnoviča. Ah, da, ne bi valjalo zaboraviti Kvaku 22 Džozefa Kelera.

Za one koji vole da se udube u priču koja nije nimalo laka za udubljivanje, toplo preporučujem Tomasa Bernharda i njegove romane Korektura, Poremećaj i Beton, na primer. Ili Kentaur Džona Apdajka, i čitavu seriju njegovih romana o Zeki Rodžeru i strahu od svakodnevice: Beži zeko, beži, recimo.

Biblioteka za prinudnu osamu svakako bi bila nepotpuna bez Umberta Eka, i njegovih Baudolina, Praškog groblja i Ostrva dana pređašnjeg. Ili Lolite Vladimira Nabokova i čulne, strastvene prepiske Anais Nin i Henrija Milera. I sve od Henrija Milera, za ljubitelje umetničke pornografije: Jarčeva obratnica, Rakova Obratnica, Neksus, Seksus, Pleksus.

Za one koji žele da utroše svoje vreme čitajući debele i dobre knjige, odličan izbor je Tomas Man, i Josif i njegova braća. Svakako Ispovest varalice Feliksa Krula i Doktor Faustus, od istog pisca. Ili Sajmon Sibag Montefjore, sa uzbudljivom triler sagom Staljin, biografijom njegovog dvora i zločinima koji su zakopani iza zidina. Ili rodoslovom „najvažnijeg grada na svetu“ (Jerusalim), od Montefjorea takođe, na oko 1.000 strana dokumenata možda najdramatičnijeg dela istorije ljudske civilizacije.

Uveren sam da će neki hroničar imati dovoljno neukusa da pod iste korice sabere ono što je vlastodržac govorio, i što će još izgovoriti svih ovih dana za vreme gašenja svake slobode. To će biti literatura neronovske okrutnosti i kaligulijanske bizarnosti, svedočenje o besprizornom, neuračunljivom paničaru na vrhuncu neobjašnjive apsolutne moći.

Ako bi neko od čitalaca želeo da priupita, je li autor ovog teksta pročitao sve ono što misli da vredi, i da je na ovom mestu preporučio deo svog čitalačkog opusa, odgovor je prilično neskroman, ali potvrdan. Inače ne bi bilo preporuke.

Uživajte ili nemojte, izaberite sebi nešto od ovoga ili nešto drugo, slušajte vođu ili ga psujte na sav glas. Zaslužio je svaki glagol ovog jezika, kao mračni junak budućih dela o najužasnijem dobu Srbije.

Nije on kriv za virus, ali je odgovoran što je u paktu sa njim, i za socijalnu i sveopštu smrt ovog društva.

Ostanite kod kuće i uživajte u svemu u čemu se može uživati. Malo je toga ostalo.

23.3.2020.

Gospodar zaraze

Ostali smo kod kuće. Prvi zimski sneg ovog proleća pomaže da se savlada iskušenje i strah od sveta koji opstaje izvan nas. Ostali smo bez prijatelja. Mnogi su prestali da se javljaju u nejasnom strahu da virus možda putuje elektromagnetskom sferom. Ostali smo sami sa sobom, i to je neizbežan rezultat umiranja društva. Onima kojima je to potrebno, a svima jeste, ostali su bez podrške. Iluzija da ima solidarnosti usred rastućeg straha, može sa završiti zatočeničkim apelom koji nema ograničenja: ostanite kod kuće. Igrajte mice, domine, šuge. Monopol, žmurke, čoveče ne ljuti se.

Hoće li nas to sačuvati od socijalne oduzetosti kad sve prođe? Neće, naravno. Problem je mnogo veći nego što smo u ovoj panično-paranoidnoj žurbi stigli da vidimo. Izgubili smo međuljudsko opštenje koje nas čuva od otuđenja svake vrste, a zauzvrat smo dobili tutora, koji je postao odlučujući kontrolni punkt svega što nas čini: gospodar zaraze, slobode, lečenja, samrtne agonije, vremena, prostora i naših oštećenih nervnih sistema. Nova verzija njegovog eskapizma tvori onu stvarnost u kojoj želi da bude, i gde se oseća kao crv u lešu: tragedije su ambijent za njegov uspon, tačnije, osiguranje od pada. Samo je ono najgore dovoljno dobro kako bi dokazao da se bez njega ne može.

Vrhunac uspona je vanredno stanje, oblik vladavine koji u ratu ili miru, zdravlju i bolesti nije lako podneti niti opravdati. Izolacija ima sa diktaturom dodirnih tačaka samo u modelima torture. Nije tačno da su građani Srbije inače nedisciplinovani, pa ih jedino može izlečiti gvozdena tiranska ruka. To je dirigovana zabluda koju rado umnožava grupa epigona i šarlatana oko gospodara, opasnog šarlatana takođe.

Disciplina se ne uteruje vojskom i masovnim strahom od dugih cevi, nego smirenom i razumnom edukacijom. A to se ne postiže ružnim nervnim slomovima i teškim javnim ispadima narednika Ane Brnabić, osobe zadužene za postrojavanje građana. Ova epidemija je iz svoje političke utrobe naglo izbacila novu nenormalnost, ženu skromnih svojstava sa ambicijama da postane dublerka neurotičnog uzora.

Čuo sam se ovih dana sa mnogo depresivnih ljudi. Oni su, naravno, razumni i znaju šta znači ostati kod kuće. Znaju da je to neizbežno samozatvaranje da bi se sačuvao goli život, ili rizik od teškog oblika bolesti. Njima nemir unosi saznanje da epilog vanrednog stanja ne zavisi od toka epidemije i njene nepoznate ćudi, nego od samovolje čoveka koji se (samovoljno) uzdigao iznad zaraze i oteo svakoj kontroli. Uveren je da mu ni virus ne može ništa. Oni ne veruju da će to stanje biti ukinuto i kad više ne bude uslova za to. On je samo na ilegalan način legalizovao ono što čini od časa kad je preuzeo vlast. Tako misle.

Autori Peščanika danima ovde obrazlažu sopstveni i opšti otpor neprekidnom prisustvu Gospodara zaraze. Opsesivna potreba da se neprekidno bude pred kamerama, i govori dugo, panično, uzrujano, konfuzno, hvalisavo, patetično i prazno, objektivno podržava odvratnost, beznađe i bespomoćnost. A samim tim i epidemiju. Nasušni su ljudi mirne naravi, lišeni neurotskih ispada, sposobni da svoje strepnje obrazlože kao neizbežno poimanje onoga što se događa, ali i da nagoveste kraj svega što nam oduzima ljudskost.

Gospodar ne prestaje da prekoreva i grdi građane Srbije, da im zamera zbog zabluda i gluposti koje su njegove. Da mrzi sve koji se ne slažu sa njegovim nekontrolisanim ispadima, ili sa razumnim ljudima koji lepo predlažu da se negde skloni. Da bude u karantinu koliko treba, imao je toliko rizičnih susreta. Da u karantin odu i oni koji su imali bliske kontakte sa njim, to je bio rizik najvišeg ranga.

On je, pored unošenja početnih zabluda, donosilac najgorih vesti, osim pri neukusnom, poniznom i plačevnom bratimljenju sa Si Đinpingom, želeći sopstvenu teizaciju u Srbiji, bar izdaleka sličnu onoj koju ima pobratim u Pekingu.

Režim u Srbiji je zavoleo vanredno stanje, opšti kućni pritvor, policijski čas i neograničenu vlast nad svačijom slobodom. To je dopalo šaka nedostojnih ljudi, koji o zdravstvu ne znaju ništa.

Gospodar zaraze se svom savezniku virusu opire razmetljivim nepoštovanjem pravila, i svojom bahatom razuzdanošću uteruje red među građane. Njima ostaje sve manje nade da će se ikad vratiti pređašnjem životu. Ostali su kod kuće, i bez prekida gledaju u lice svoje zle sudbine.

25.3.2020.

Sabirni centar

Satovi su davno pametniji od nas. U nedeljno jutro sami su se pomerili. Ne treba mi alarm da bih ustao. Uzbuđenje mi ne dopušta da spavam. Ove mračne zore, daleko od svanuća, odobren mi je izlazak. Odlazim u noćni život, čak u Mladenovac.

Moj cilj je kota 186, na njoj se nalazi šoping mol (ako sam dobro rekao) sa natalnim imenom Roda. Tu će se održati avetni sabor koji nosi ime najslavnijeg srpskog vampira, Save Savanovića sa Kosmaja, vaskrslog u mestu gde je rođen i prvi put: Nemenikuće. Sabraće se i čitav sat i nešto jače uživati u noćnim kupovnim orgijama njegovi potomci. A možda i preci, teško je napraviti razliku.

Na putu od Popovića do Mladenovca nema nikoga. Žive duše nema oko mene, a ni sebe više ne računam da sam u tom društvu. Put deluje sablasno, ali moje kretanje u doba policijske noći ipak je legalno. Kad se oglase prvi šumadijski petlovi više neće biti. Mada ovdašnji pevci nemaju radno vreme, niti biološki sat. Kukuriču u svako vreme, kad im se prohte.

Na zbornom mestu otpisanih avetaju sanjive prikaze. Gledam ima li negde Gorana Markovića, možda se ovde snima nastavak Sabirnog centra. Mogao bih da igram čukundedu moje prababe. I niko više ne bi mogao da nas uhapsi 24 časa dnevno; sloboda je samo tamo gde Monstruma nema.

U apoteci otvorenoj rano na sabajle neveliki red. Nema maski, rukavica, asepsola. Onih stvari bez kojih ne sme da se izađe i kad se sme, a ja sam izašao da bih i sledeće nedelje mogao da pitam ima li maski. Ako nam uz svaki dan ne ukine i sledeću nedelju.

Nema – kaže sanjiva farmaceutkinja, bar za nijansu sanjivija od mene. Juče smo imali, sinoć je nestalo. Dobićemo sutra, svakako…

Žena iza mene kaže: ma oni to prodaju ovima, normalnima.

Koji su normalni, pitam, dobro znajući da nisam taj.

Svi oni koji nisu mi, kaže mirno žena.

Uzimam velika kolica jer malih nema i guram. Ima prostora, ali i sudara. Neki vozači pazarnih vozila već su pogubili reflekse. Prodavačice (ne videh prodavca) su ljubazne i pomažu kupcima koji su zalutali među policama. Jedna žena jake građe trpa u svoju korpu na točkovima sve što vidi. Vozi agresivno, uz stalna negodovanja upućena sličnima sebi. A niko nije sličan. Smeta joj usukani dedica koji polako pakuje svoje omiljene jabuke.

Udaljite se dva metra od mene – štekće ona.

Da nisam u radnji ne bih ti se primakao ni na kilometar, odgovara mirno deda.

More, pogledaj se samo kakav si – ne odustaje ona. Ni pajalicom te ne bih dotakla.

Sjaši gadna babo – kaže on. Ja sam za tebe Belmonda.

Udaljavam se sa lica mesta, slabo volim da svedočim kod staračkih tuča.

Jedan me pita: znaš li ima li ovde sveže ribe?

Rekoh da ne znam, ali mislim da nema.

Kako ne znaš kakve ribe ima? – uporan je on.

Samo smrznuta, tamo gde su smrznute stvari, objašnjava mu jedan nesrećnik.

Tebe ništa nisam pitao, odgovara mu ovaj i odlazi prema mlečnim artiklima.

Starica koja priča sama sa sobom neprekidno ponavlja: sve ima, sve nam je dao i obezbedio, nek je samo zdrav.

I ja bih voleo da je zdrav, ali nije, kaže osedeli Brka koji pazari u plavoj majici sa kratkim rukavima, na kojoj je stilizovanim crvenim slovima ispisano ROCK forever. No, bapče, vidim da i ti nisi sasvim sama!

Zajebite politiku, ne skrnavite ovaj prostor, pokušava da ih ućutka starac otmenih crta lica, koji polako bira svoje artikle. Niko više nije zdrav a svi smo sami.

Šta, da nisi ti bio neki profesor? – pita ga ROCK forever.

Jok ja. Nego sam bio moler, a i sad sam.

Tražim bilo kakve mlečne čokolade, ali ne umem da nađem. Simpatično i ljubazno devojče me odvodi do Milke. Evo, ovde su, reče.

Odakle li joj samo ovaj osmeh u pola pet ujutru?

Igra slučaja ili ko zna šta dovodi u isti red pred kasom čičicu koji je sebe prozvao Belmonda i voluminoznu, užurbanu, konfliktnu ženu.

Po njenoj oceni on se kreće presporo: ajde deko, ajde, udalji se malo napred, ajde brže malo, čekaju ljudi.

Kakav deka, jebo te deka – odgovara on smireno.

Nad Popovićem sunčano, vetrovito jutro. Mačka Cana, koja je neovlašćeno zaposela moj prostor, leži na terasi. Ali nije sama. Pored nje suvereno i ležerno drema golemi žuti mačor, koga vidim prvi put.

Šta ćeš ti ovde? – pitam nemajući bolju ideju šta da kažem zverki.

Žuća me gleda nemarno i odmahuje repom.

30.3.2020.

Bolest u porodici

Evo meni jutros teme, delikatne po svemu što sadrži, ili se ta osetljivost može iščitavati naknadno, ili onako kako se kome prohte. Svejedno, ne usuđujem se da je izbegnem.

Juče smo saznali da je predsednikov sin Danilo pozitivan na Covid 19. Ima mnogo obolelih, on je jedan od njih, mada je taj slučaj posebno osetljiv i značajan iz mnogo razloga.

Pre svega, želim Danilu Vučiću da se što pre oporavi; i u ovom slučaju su, kao i u svim drugima, poželjni pouzdani znaci građanske empatije. Siguran sam da će imati uspešno lečenje i svu potrebnu pažnju.

Ima, međutim, na marginama ili u pozadini tog slučaja mnogo nejasnih stvari. Nezavisno od Danila, ostala su u mraku saznanja o tome šta tokom epidemije radi elita. Suviše je ljudi za koje ne važi policijski čas. Postoje mesta za ekskluzivna druženja u koja niko ne dira. Lica iz vrha režima kreću se gde požele i postaju opasna, ne zbog kretanja, nego što su nesumnjiva. Nije lako realizovati privilegije ako su one moguće, ali ih nema baš svuda.

Neki ljudi su uhapšeni dok su drljali njive, određene su drakonske kazne onima bez zaštite pred surovom skajp državom. Fudbaleri i folk pevači su dobili nanogice dok sve ovo ne prođe, a neka jadna starica je platila 50.000 dinara jer je malo zalutala.

Disciplina je suština ove opasne igre. Poštovanje pravila, oduzimanje prava mimo ustava, najava mera koje su gore od najgorih. Nad svakim od nas dreždi Orvelov čuvar istine i pazi da ne izađemo iz svojih domova pretvorenih u tamnice.

Predsednik SNS-a i premijerka su prvi uterivači discipline nad više od 6 miliona ljudi, i njihovi nastupi su sve uvredljiviji, a mi sve manje građani.

Ima pripadnika ovakvog državnog krema, kojima je predugo da čekaju kraj zaraze, pa hvataju od života sve što se može.

Njima predsednik ne može ništa, niti to želi, jer su mu izvan vidnog polja. Pogled mu je usmeren ka dnu, a ne prema vrhu. On ne može ništa ni sebi: ne testira se, ne ide u izolaciju. Retko nosi masku, svoju neurotsku hiperaktivnost neguje kao osobinu koja vodi Srbiju pravo u spas.

Čovek koji se grubo i netaktično drži principa gvozdene poslušnosti, uz pretnju silom, postao je izvor nediscipline. On je na vrhu, ne može mu niko ništa, zato što se okružio onima koji mu ne smeju ništa. Čak ni da zucnu: čoveče, ti si opasnost po okolinu i po državu.

Ne može se naći neposredna povezanost između njegove neodgovorne bahatosti i Danilove bolesti, niti između mogućeg privilegovanog hedonizma i masovnih kontakata odakle je možda stigao virus. To su osnovane sumnje, i svaku od njih valja proveriti: sve kontakte i kontakte kontakata svakoga od njih.

Bez toga bi predsednik SNS-a morao odmah da zaćuti. Zato što je sumnjiv na virus, i zbog toga što više ne može da bude državni narednik zadužen za utvrđivanje građanskih zatvora i disciplinu.

To što traži od svih, nije uspeo kod sebe i bližnjih.

9.4.2020.

Državni udar

Teško je pomiriti se sa tim, ali građanska Srbija je doživela kliničku smrt. Vanredno stanje je proglašeno mimo zakona a protivno ustavu, bez vremenskog ograničenja. Ljudi su pod ključem, na ulicama policija i žandarmerija, policijski čas postaje mračno strašilo koja će obeležiti pamćenje generacije današnjih osnovaca. Vojska nosi duge cevi, puške su napunjene, inače čemu bi služile prazne? Skupština ne postoji, grupa nedostojnih ljudi, na čelu sa opskurnim Gospodarom zaraze, preuzela je apsolutnu vlast i ukinula život.

To je državni udar.

Radeći svojevremeno obimnije istraživanje o tipovima, oblicima, ciljevima i rezultatima državnih udara, tragao sam za najboljom definicijom ovog modela preuzimanja vlasti. Tih određenja ima mnogo i svakome od njih nešto bitno nedostaje, taman koliko ima i ekscentričnih avanturista, ludaka, čudovišta i teških bolesnika ili vlastohlepnih pretendenata na apsolutnu moć. Ali u svim slučajevima, u principu tragičnih pohoda ka vrhu, vođa državnog udara je već na vlasti, ili sasvim blizu.

Pitanje, koje bi čitalac mogao da postavi i sebi i meni, moglo bi da glasi: pa šta onda traži?

Odgovor je sasvim jednostavan: vlast. One njene delove ili domene koji mu još nisu u šakama, a bili su opsesivna želja, nasuprot demokratskim ograničenjima. Državni udar nastaje u času kad budući tiranin zaobiđe, suspenduje ili silom ignoriše ono što bi mu inače onemogućilo zavođenje nekontrolisanog samovlašća. Dakle sve ono što mu nije bilo dostupno, niti je moglo biti dok su postojale demokratske procedure i građanske slobode.

Pandemija je bila savršena prilika da se udar izvrši u ime naroda i njegovog zdravlja. Nije bilo potrebe za razrešavanjem protivrečnosti u složenoj pučističkoj dijalektici. Logika kriminalnog preuzimanja neustavne vlasti sadržana je u izmišljenoj dilemi između udara ili smrti. Ako ne budem moćan da učinim sve po svojoj volji, mnogi će umreti. Ako umru uprkos mojoj svemoći, krivica je njihova, jer moju svemoć nisu razumeli kao svoju prednost.

Sakrivanje iza ambijenta bolesti i smrti, posebno je nečasna pozicija izvršilaca udara. Ali, u tom poslu nema morala i časti, inače ne bi bilo ni zarobljavanja građana, već okovanih strepnjom od bolesti i obolelih od oduzimanja prava na kretanje.

Šta je apsolutni vladar morao da uradi kako bi opravdao svoj kriminalni upad u slobodni posed građana Srbije? Da utera strah, da preti novim strahom i masovnim umiranjem ako njegov autoritet bude pod sumnjom. I da tu sumnju rasteruje pokazivanjem nepostojeće odlučnosti. A onda da učini podvige koji će omogućiti da bude i ostane to što je postao. Da podmićuje svoje zarobljenike njihovim novcem, da patetičnim i po opšte zdravlje opasnim hodoljubljem po Srbiji deli opremu koja nije njegova. Morao je da učini sve da bude shvaćen ozbiljno, čak i uz groteskne mahnite ispade i izlive nejasnih i neiskrenih emocija.

Trebala mu je neosporna podrška legitimne sile.

Ali u državnim udarima sila prestaje da bude legitimna, pre nego što oni koji njome rukovode ne pobede na izborima.

Izvršioci državnog udara su samim tim činom izgubili izbore, i na vlasti su ilegalno.

Ministar policije, ministar odbrane i načelnik Generalštaba su saučesnici bez otpora u tom napadu na slobodu zemlje. Nema dokaza da su se oficiri srpske vojske ponašali časno i da su bili na strani građana.

Toplički centar za demokratiju i ljudska prava, podneo je savršeno sročenu krivičnu prijavu Tužilaštvu za organizovani kriminal, protiv Aleksandra Vučića, Ane Brnabić i Maje Gojković. Sve zbog sumnje da su proglašenjem vanrednog stanja, bez sazivanja Skupštine Srbije izvršili državni udar.

To su navodno uradili kao pripadnici kriminalne grupe koju je oformio Vučić, a u cilju sticanja neograničene političke moći i uvođenja autokratskog modela vlasti pojedinca primenom političke sile.

Tužilaštvu je predloženo da se navedenim licima odmah odredi pritvor, zbog opasnosti da bi mogli da ponove krivično delo. Kako bi ga uopšte ponovili? Tako što bi potencirali već učinjeno i našli nove oblike surovosti.

Rekao bih da je ova krivična prijava istorijska u zarobljenoj Srbiji, čista literatura u logičnom obrazloženju teških nepočinstava, pa taj akt ovim tekstom javno potpisujem. Kriminalna grupa je na vlasti, što znači da je opasna po državu i njene građane, pa i po javno zdravlje, budući da je bolest izgovor za ukidanje demokratije.

Ali, i srpsko pravosuđe je pod državnim udarom. No, svejedno, sve je više ljudi koji precizno definišu stanje stvari, a definicija glasi: kriminalci su uhapsili građane Srbije.

Možda smo konačno razumeli šta nam je činiti.

18.4.2020.

Leti Vulin, letu štuke, letu avijoni

Vulin je konačno podigao avijaciju. Nema sumnje da taj herojski podvig ne bi bio moguć bez sadističkog parafa Vrhovnog: diži sve što leti da prepadnemo raju, sve ima svoje granice, ali strah nema.

Juče, negde između 10.00 i 14.00 bilo je nekoliko taktičkih naleta na Ralju, sa namerno prekoračenim limitima ekstremne buke. Moguće je da to mesto, tamo gde se privodi kraju beogradski atar a počinje Šumadija, krije u sebi neko utvrđenje, koje nije po volji vlastima. Meštani krive šije, gledajući u slobodno nebo, ne bi li uočili ciljeve ratnog vazduhoplovstva. Ali, ne mogu da se sete ničega. Ničega nema u Ralji što je vredno probijanja zvučnog zida na zemlji.

Tačno u 12.55, turbomlazni aparat srpske vojske, (moguće orao) u brišućem letu na visini od oko 60 metara, nadleteo je mirne zaseoke iznad Vlaškog Polja, Ropočeva, Đurinaca, Popovića, zaobišao Kovionu i nestao levo od Avale.

A zatim se sve to ponovilo.

U seoskim dvorištima gde mirno žive domaće životinje, nastupilo je vanredno stanje: kokoške su preskakale ograde, petlovi se čerupali međusobno a zatim jurcali po dvorištima, ćurke su začuđeno gledale u druge ćurke. Ćurani su bili relativno pribrani. Psi su jaukali i pokušavali da se odvežu, a dve koze su ispuštale za malo pa ljudske krike.

Sused Mitić je dotrčao da me pita: komšija, ti verovatno znaš, koji jebeni ludak tera avione preko sela?

Rekoh da ne znam, jebenih ludaka ima mnogo. Izgleda da se razmnožavaju međusobno, ili prostom deobom. Taj odgovor nije preterano zadovoljio Mitićevu radoznalost, ali čovek otide da smiruje živinu i da raspetljava kuče.

U stvari, teško je rastumačiti tok misli i način donošenja odluke da se ratna avijacija digne protiv virusa. Dakle, o kakvim se tu glavama radi, šta ih održava u radnom stanju, i ko je sve takve sabrao na jednom mestu? Jednostavno, nema dobrog odgovora zašto su se na naše grbače popeli najveći mamlazi u istoriji Srbije, inače bogate takvim stvorovima.

Misao da je to jedna od najglupljih zloupotreba moći, valjalo je proveriti. Ali to nije samo glupa ideja, savršena za ludnice koje imaju sopstvenu avijaciju. Reč je o nečemu što je mnogo gore: odmetnike je teško, ako ne i nemoguće staviti pod kontrolu. Zato što su odmetnici od društva zauzeli sve što pripada ljudima. I pretvorili državu u poligon besnila i besmisla. Upotreba avijacije je samo pokazivanje šta slaboumnima može da pritisne slabi um.

Moj poznanik, pilot starije generacije, kaže da ništa ne razume. Ne zna šta je svrha, kakva je poruka, zašto se „troše“ piloti usred pandemije. Ali misli da je uterivanje straha prvi motiv vrhovne komande da pokrene turbomlazni urlik po Srbiji. Iako ovde već ima mnogo veće količine straha od iracionalnosti vladaoca nego od bolesti, smatra se da je užas lekovit, i da izaziva paralizu svake ideje o otporu.

Dizanje avijacije je akcija protiv građana Srbije, jer drugih nema. To je preventivni signal za ono što dolazi posle, i poruka u čijim je rukama toljaga.

Možda je sada lakše razumeti hipotezu Vrhovnog da smo svi mi u ratu. Protiv koga? Pa protiv virusa. A u ratu su sva sredstva za odbranu zemlje dopuštena. Pa i avijacija. Kako srpska avijacija ubija Kovid 19? E, to zna jedino struka. Zna li se kad će avioni prestati da plaše narod? Ključne su sledeće dve nedelje, kad krivulja počne da pada. Ne sme se naglo prekidati sa dejstvom RV.

Deluje li još jedno mitsko lutanje Vladaoca po prostorima izvan pameti, kao njegov logični razvojni put? Naravno, ali valja strepeti da taj put nije okončan, niti je poznato šta se još krije u opasnom misaonom sklopu, otpornom na svaki razum.

To je strašnije od borbene avijacije koja prepada ljude, pse i kokoške, i usrećuje kreature koje su u vlasti nad generalima, avionima i vojskama.

Zamislite Vulina koji izdaje naređenja onome koji komanduje vazduhoplovnim snagama? Zamislite generala koji je dužan da takva naređenja posluša. Inače je vanredno, ratno stanje, tu je opasno baviti se logikom ludaka, a oficir se njima zakleo da će braniti otadžbinu.

Ali od koga? General zna ko je najviše ugrožava, ali taj mu i komanduje. Radije će držati svoj položaj i tako sjeban, ponižen i sa glavom u zadnjici sastavljati cokule pred jednim Vulinom.

I tako se iz razmetljivog ćefa leti nad zarobljenom Šumadijom. Leti Vulin iznad svog fizičkog obličja, očaran sopstvenim ratničkim umećem. Letu ratne štuke i avijoni i širenjem opšteg čuđenja, nemira i nespokoja, čuvaju gospodara da ne precrkne od sebe samog.

23.4.2020.

Psi na krovu

Gospodar zaraze je čovek sa vizijom. On veruje da će se sve okončati pobedom nad onima koji priželjkuju pobedu bolesti.

Tačno je definisao: oni koji su protiv pretvaranja Srbije u robijašnicu, žele da korona pobedi. Koga da pobedi? Pa njega, koji je pobedio epidemiju, ali ne i bolest.

Sinoć je javno, o svemu što ne razume, govorio jedan vrlo star i teško bolestan čovek.

Kako u njegovim godinama čovek može da bude star? Pogledajte pažljivije, videćete.

Kako predsednik države može da bude predsednik države ako ima niz ozbiljnih defekata?

Vidite da može.

Sinoć je pokušao da bude miran poput Dalaj Lame, i mudar kao mandarin.

Dok je govorio trudeći se da laže sa verovatnoćom da svaka laž bude odmah uočena, građani, uhapšeni u svojim kućama, pružali su otpor sa balkona. Šerpama, pištaljkama i glasovima, sami sobom, jedinim rekvizitima koje imaju.

Mudri tiranin je to nehajno ignorisao. Ma hajte, molim vas. Nije to ništa. Đilas i Šolak vire sa svake terase. A ja ću ukinuti vanredno stanje. A možda i neću, videću još. I Srbija će biti vodeća zemlja u svetu. I policijski čas možda, videću sa Anom i sa Konom. A možda i neću.

U pola devet započela je bakljada. Zloglasni rimejk upotrebe vatre u tmini, paljenje policijskog časa uz pomoć organa reda. Veranje rulje po ravnim krovovima, odakle se zastrašujući dim vije svuda gde dopire grad. Batinaši, piromani, palikuće iz vlasti, pokazuju građanima kako su njihove kutlače koje udaraju u tiganje slabo oružje. I da okupirani Beograd pripada okupatorima. Upalili su moćne zvučnike, hiljade decibela je zaurlalo nad poniženim gradom, tek da se vidi u koga je teška ruka i najmoćniji glas.

Bila je to naprednjačka rulja, udarni odred otpora vlasti građanima, pojačanje straže pred njihovim izlaznim vratima. Jasna poruka da zaključavanje teškim lokotima tek sledi.

Mudri vođa može da udari i većom snagom na lonce i slomljene glasove robova. Tu je Neša, čiji ljudi dobro biju, Vulin zastrašuje letovima koji se pamte, Mojsilović koji je bio pristojan oficir dok ga kriminalci nisu okitili zvezdicama.

Poruka tih nacističkih vatri mogla se čitati u odsjaju plamena u batinaškim rukama, otvorena poruka da slabašno građanstvo izmučeno terorom ne može ništa stranačkim odredima. A oni su klicali vođi kao njihovi uzori nekada u Nirnbergu. Pogledajte to remek delo Leni fon Rifenštal sa vatrama i urlicima, iz vremena kad su građani nestali pod podignutom desnom rukom.

Vidite šta sve piše u Životinjskoj farmi Džordža Orvela: kad svinje otmu vlast, dresirani psi su najkrvoločnije sluge.

Ljudi koji su digli svoj utamničeni glas sa balkona upravo su to hteli da kažu, da probaju da ljudskim korakom izađu iz tora, ili sa farme, kako hoćete.

Sinoć smo videli ljude koji se bore za svoje slobodne prostore, i nahuškane kerbere bez mnogo uma, koji misle da u tome mogu da ih spreče. Mislim da više ne mogu.

Stari bolesnik u studiju javnog servisa koji se premalterisao u mirnog mudraca, pokušao je da kaže da on sa tim palikućama nema ništa. To je samo stvar njihove slobode da pokažu snagu firera.

A onda je noć pala na Srbiju, možda najtamnija u njenoj istoriji.

30.4.2020.

Umreti od gladi

Već je bilo nedoumice na ovom mestu da li Boško Obradović naginje Bakunjinu, Le Penu ili Gandiju. A možda tu ima još nekoga. Izgleda da u njemu uporedo žive svi oni, posvađani i pomireni sa čovekom koji nikada ne zna u kojoj će verziji izaći na svoju političku terasu.

Posle vašarskog obračuna sa borilačkim klubom naprednjaka, Boško se zatekao u revolucionarnom bezizlazu, koji je po pravilu usklađen sa mamurnom rezignacijom. U pobunu ne može sam, ako je to bila pobuna, iz nje može da izađe u svako doba, jer su Dveri previše za buku a premalo za otpor.

Ako je to priglupa ili hotimična usluga Vučiću, probaće da dokaže da ništa nije bilo namerno. Jednostavno se potrefilo. To jeste bila i još jeste idealna prilika za međusobnu raspodelu fašističkih počasti, i to u državi kojoj je odavno svejedno šta je njena suština. U njenim oglednim baštama, pored marihuane i drugog državnog rastinja, klija i neonacifašizam raznih tipova i oblika, kao neotklonjivo svojstvo ove neispitane divljine. I odatle fašisti optužuju za fašizam sve koji nisu oni.

Tražeći najboljeg sebe, Boško Obradović je odlučio da štrajkuje glađu, u zamenu za izdaju Kosova i pomeranje izbora. Taj čin bi mogao da bude rizičan ako je iskren. U Britaniji, u doba Margaret Tačer (1981) desetorica zatvorenika, pripadnika IRA koji su, tražeći status političkih zatvorenika prestali da uzimaju hranu, umrli su svi do jednoga. Advokati su ih striktno zastupali u doslednosti kad su štrajkači prestali zdravo da rasuđuju i nije bilo prisilne infuzije. Porodice i javnost su ih smatrali herojima. Čelična ledi nije pokazala ni trunku milosrđa. Samo je rekla: svako je doneo svoju odluku.

Obradović, naravno, nije nameran da ide toliko daleko. U dijetalnom postu na vodi pridružio se Miladinu Ševarliću, profesoru Poljoprivrednog fakulteta. On ne jede zbog veleizdaje, čina koji nije valjano definisan čak ni kao zastarela pogrdna etiketa.

Ali, vidite sad! Štrajk glađu navedene dvojice gandija izazvao je kontraštrajk budnih pripadnika vlasti. Aleksandar Martinović i Sandra Božić štrajkuju glađu protiv onih koji štrajkuju glađu.

To gladovanje protiv gladovanja potpuno je nova etapa u patetičnoj raspodeli sveopšte gluposti, koja ovo društvo dovodi na samu granicu opstanka.

U drastičnom obliku, po svojoj suicidnoj genezi, štrajk glađu bukvalno znači ovo: ili učinite to što tražim, ili ću ja da umrem! Ta vrsta napada na sopstveni život i zdravlje presudnom ucenom, jeste duga i mučna agonija, ako se ide do kraja. Prosečan čovek samo na tečnosti može da poživi do osam sedmica. Ali, već posle treće, on više ne zna šta čini i zbog čega čini to što čini, pa ga osove na noge, daju mu infuziju, uz malo pileće supice i kašu. I on se polako vraća u bivši život i za koju nedelju već je spreman za prasetinu sa renom i svaki hedonizam nespojiv sa besplodnom političkom askezom. Ali, ovde su takvi oblici otpora odavno postali jeftine komendije.

Negde u prvoj polovini 2006. haški robijaš Vojislav Šešelj počeo je da prestaje da jede. Tražio je da se pred Tribunalom brani sam, inače će namerno umreti.

Radikalske narikače, na čelu sa Nikolićem i Vučićem, nosile su ispod sakoa majice sa likom umirućeg učitelja, optužujući sve oko sebe za njegovu skoro izvesnu smrt. Spreman je i parastos, ispraćaj koji dolikuje takvom velikanu, a posmrtni govori već održani u čast nadolazećeg mrtvaca bili su za svaku antologiju grobljanske proze.

A onda je Šešelj, nasuprot svim radikalskim optimističkim slutnjama ustao sa odra, te je objavio svoje uskrsnuće. Nije mu vredelo, njegova politička pastorčad ga je tako živog napustila. Voleli su ga samo kao tešku uspomenu.

Negde u aprilu 2011. novi naprednjački vođa, o kome je, kao i o Vučiću Vojvoda pisao uvredljive kupusare, objavio je da je sa jelom gotovo i da će do kraja živeti samo za svoju smrt. Ali, ako Obradović traži odlaganje, Toma je postio za hitne vanredne izbore, legavši na stiropor kod Glavne pošte. Ako ih ne bude, on ima da umre kao Šešelj.

Ali, ta tupava seoska priredba potrajala je samo osam dana. Na molbu patrijarha Irineja Nikolić je prekinuo štrajk, pričestio se u Sabornoj crkvi i pojeo jedno jaje.

To je bio početak njegovog uspona: predsednička karijera, ktitorstvo, dopisno ubrzano visoko školovanje, ženini fondovi, vila na Dedinju. Nepismeni autsajder sa kragujevačke periferije štrajkom je ostvario srpski san.

Martinović i Božić nisu prvi ljudi iz vlasti koji su, nemoćni da učine bilo šta drugo, počeli da ne jedu zbog opozicije. U aprilu 2019. štrajk glađu najavili su ministar vojske Aleksandar Vulin i Goran Vesić, „zbog huliganizma i nasilja koje sprovode Đilas i Obradović, sprečavajući izvođenje građevinskih radova u Beogradu…“

Čulo se da im je i Vučić rekao da su glupani, ali dovoljno pametni da to i sami znaju, te su ovi odustali pre nego što su počeli da ne jedu.

I sada je pred nama prava živa igra smernog gladovanja, tamo gde je pre dva dana bila ulična tučnjava. Nedostaje samo Marijan Rističević, orator sa rasparanim kaputom, koji su mu dverjani fino udesili za strašilo.

Štrajk glađu protiv štrajka glađu, obostrana skrušenost posle seljačke tuče. Ono što ne jedu jedni ne jedu ni drugi. Saglasnost u jelovniku bi mogla da bude dobar početak sklada. Osim ako nervoznom Bošku ne popusti trpilo, i ne ripi na nesnosnog Martinovića koji sedi na drugom kraju stepeništa.

Obustava unošenja hrane u principu je besplodna politička dijeta, izrazito nerazumna konačna odluka koja u zgodnom času mora da bude napuštena: ostao si živ, pizda ti materina, kako te nije sramota!?

Ucena na ucenu, pa ko pretekne. No, jesu li štrajkači spremni da umru za svoje ideje? Naravno da nisu, nikakvih ideja tu nema. Režim više ne zna kako da opstane, opozicija ne ume tako rovite da ih skine. Ostaje im da njihovi reprezenti gladuju, u nadi da će im neko doviknuti: šta to radite bre mamlazi, koji vam je moj? Mrš kući!

A može i ovako: da ih šef skupštinskog restorana namami na gurmanske pljeskavice, najbolje i najjeftinije u gradu: najedite se bre budale, niko u štrajk glađu ne ide gladan.

11.5.2020.

Intervju sa predsednikom SNS-a

Intervju sadrži samo pitanja. Praznina umesto odgovora jeste odgovor.

Da li ste zdravi, i ako jeste znate li dijagnozu?

Jeste li sigurni da je Koza nostra domaća životinja?

Da li je tačno da je virus oboleo od vas?

Znate li na kom mestu vas je dobio?

Da li se doktoru Konu popravio vojnički stav posle unapređenja, i drži li vas i on za vrhovnog?

Ima li opasnosti da se proširite na ceo svet, i koliko je još u Srbiji zdravih virusa?

Kako ste pobegli iz laboratorije?

Jeste li spremni da prvi primite vakcinu protiv vas?

Hoćete li zatvoriti viruse starije od 65?

Zašto Bizona zovete Đuka? (pitanje pozajmljeno od Radivoja Bojičića)

Hoće li bata Andrej da uzme svojih 100 evra preko vas ili preko Malog?

Zašto se misli da je Anđelko Vučić pre 50 godina napravio veliku glupost?

Priča se da Ana sve više liči na Dariju?

Koje je sredstvo efikasnije: poligraf ili respirator?

Planirate li da Tomislava Nikolića i dalje držite izolovanog na Dedinju?

Ima glasina da je nekim kriminalcima narušen ugled zbog druženja sa vašim sinom?

Da li u šahu volite sicilijansku odbranu?

Planirate li i polupoljubac sa vašim polubratom Si Đinpingom?

Hoće li spomenik Kini biti izgrađen u prirodnoj veličini?

Da li je tačno da Vesić planira ugradnju leteće kineske gondole sa bežičnim kablom?

Vode li vas u Prokop?

Kada će Beograd pored metroa dobiti i autobusku stanicu?

Kada će vas primiti doktor Žeks?

Očekujete li veći priraštaj naprednjaka zbog izrazite međusobne bliskosti?

Znate li da vas Vulin još nije obesio u vojnim objektima?

Da li je tačno da elita tajno puši u Jovanjici?

Voli li domaća stoka jovanjičku travu?

Jeste li u vašem okruženju uočili lude krave?

Izgleda da je Tenis raspustio vaše svinje po Srbiji?

Imate li spisak ovlašćenih palikuća?

Da li je tačno da od klasika čitate samo Vesića?

Gde je nestao Mile Dodik?

Jeste li zadovoljni odnosima sa Angelom Merkel?

Čekate li Erdogana na Gazimestanu?

Kakav je burek voleo Šešelj?

Da li vas je strah kad negde sretnete sebe?

Da li je tačno da većina naprednjaka veruje da su meningitis, klitoris, parastos i kolitis grčki košarkaši?

Znate li kakav je ukus jaja iz kukavičjeg gnezda?

Šije li vam Đura maršalsku uniformu?

Koga ćete jahati na čelu kolone?

Hoćete li na belom Vulinu ujahati u Prištinu?

Da li je tačno da je Mojsilović pre vas bio oficir?

Koliko vaša prepotencija pomaže domaći natalitet?

Govori se da je Miša Vacić mozak desnog krila vaše stranke?

Priča se da postajete sadista kad ostanete nasamo sa narodom?

Bojite li se narodnooslobodilačke borbe protiv okupatora?

Da li je Milan Radoičić ostao nevin dok ste ga čuvali?

Posećuje li vas noću Oliver Ivanović?

Znate li da su i atentatori uvereni da ćete vladati doživotno?

Jebeš li nešto osim nas? (grafit)

15.5.2020.

Pismo plemenitog mučitelja

Ima u tom ritualu nečeg zagonetnog: sediš, sabiraš svoje raštrkane emocije, uzmeš plajvaz u šake i pišeš važno pismo. Neke se reči otimaju, neke tražiš ali ih ne nalaziš, ali posao odmiče i ti već vidiš lice primaoca u času kad mu tvoje misli budu pred očima.

Obližeš kovertu, zalepiš, adresiraš i nosiš do žutog sandučeta. Kad ga uguraš kroz otvor pismo više nije tvoje. Ono živi svoj život: šta si rekao, ako si umeo – to ti je.

Šta je mislio predsednik SNS-a dok je uz pomoć svojih eksperata sastavljao uvredljivu poslanicu za penzionere? Jednu, istovetnu za sve. Morao je da svoju nestišljivu logoreju svede na dve stranice, uz težnju da ga niko ne razume potpuno. Postoji i praktično pitanje: koliko jezika je u doba korone oblizalo 1.700.000 koverata? Lepak ume da se ponaša nemirno u dodiru sa ljudskim čulima.

Pisac je nastran ali darovit; da nije ne bi se ni oprobavao u stvaranju novog žanra fantastične literature. Pisao je lakovernima, onima koji bi mogli da oproste ako već nisu zaboravili. Ali, šta da oproste? Prethodne laži možda je već izbrisalo vreme, mnogi nisu dočekali priliku da se bar još jednom suoče sa svojim napasnim dobrotvorom.

Iz njegovih rečenica se ne može odmah razaznati zašto su napisane. Ostarelo glasačko telo je usahlo pred doslednom surovošću pisca suzne poslanice. Ali, on ne misli tako, ili je za svoje neotporne mučenike otkrio jednokratni eliksir starosti. Pismo počinje nadrealnom ciničnom ekspresijom, naslovom koji bi mogao da bude surova zajebancija, da je pisac bar malo duhovit. Ali on sa smislom za humor nikakve veze nema, to bi morala da bude uvreda i za njegov zdrav razum, da ga ima: „Vi ste temelj i snaga našeg društva i naroda!“

Čega sve nema u ovom uvredljivom pojamnom besmislu? Nedostaje samo aneks ovoj zaista posebnoj vrsti ludosti, da su penzioneri i budućnost naroda. Zašto ne bi bili, šta im fali? Pa i društva, koje je zajednica građana, pri čemu je narod samo fikciona epska poštapalica.

Pošiljalac pisma vrlo obazrivo ali ubedljivo objašnjava zašto je snagu društva i naroda morao masovno da hapsi. Za njihovo dobro, naročito za zdravlje. Inače bi nezasita groblja mogla da se prerano užele ukopavanja temelja: svaki odlazeći penzioner – stub nosač.

No, zašto predsednik SNS-a nije pisao svim građanima, nezavisno od toga što još ne mogu da budu ugrađeni tamo gde i babe i dede?

On veruje da su jedino penzioneri bez rezerve njegovi. Mogu ćuteći, čak i uz nešto radosti da podnesu sve muke, otimanje penzije, oduzimanje slobode, sadističke opite i ponižavanja.

Moguće je da su prethodni eksperimenti nad seniorima bili samo dril, uvežbavanje snage društva i naroda za ono što tek dolazi. Oni će sa udeljenih 4.000 dinara i 100 evra biti ostarela, škripava, slabomisleća, ali još pokretna, podmazana glasačka mašina koja će dati svoje glasove čoveku što im je udelio milost. Sve ima svoju cenu, ma koliko ona u kupovini ljudi bila oborena.

Pismo je puno uzvišenih obećanja, neostvarivih sanjarenja i patetičnih laži koje opstaju i kad su bezobrazno ogoljene, i naročito onda.

Svečanim i uzvišenim tonom obećao je starcima da su njihove penzije svetinja i da u njih niko ne sme da dira, kao što nikada i nije. Nije mu prvi put da to obeća, niti će to prvi put da porekne i pregazi.

Kraj pisma je preteći i obećavajući: Uveravam vas da neću stati, niti će stati Srpska napredna stranka, dok sva deca u Srbiji ne budu sigurnim korakom išla ka boljoj budućnosti, a sve to možemo da uradimo samo uz pomoć i podršku vas najiskusnijih i najposvećenijih napretku naše zemlje.

Navedeni pasus je apologija nečemu što ne postoji: oni koji nemaju budućnost nosiće odgovornost i teret za budućnost dece. Dok se to ne dogodi vladajuća grupacija navodno neće stati. Gde neće stati, gde su granice hodanja? I šta će se u međuvremenu događati sa onima koji će neizbežno biti uzidani u temelje?

Šta su, u stvari, sigurni koraci dece ka boljoj budućnosti? Samo ako ih vodi stranka koju on vodi. To je očaravajuća ideja koja deci obećava budućnost jedino u političkoj partiji koja se već afirmisala kao opasna banda.

Početak teksta, kao tegobna logička besmislica, i njegov kraj – koji ideju o nečemu što nije moguće obrazlaže nesuvislim parolama – deo su jedinstvene filozofije razorne vladavine najgorih. Neviđeno zlo, ali radi.

No i pored svekolike praznine očajno lošeg pismenog sastava za penzionere, a u njemu je očito samo poreklo ambicioznog ništavila, stvar će funkcionisati. Vučić će, uz izuzetak časne penzionerske manjine, imati 21. juna to ogromno sparušeno telo na svojoj strani. Kao što ga je uvek imao.

Ali, tu postoji bar još jedna tajna: šta penzioneri očekuju od čoveka koji ih je pokrao, zlostavljao i otimao im slobodu, ako mu još jednom pomognu da očuva apsolutnu vlast.

Ništa manje od onoga što su već imali. U strahovladi se nekako osećaju kao kod kuće. Kuća je takva, šta se tu može, navika na mučitelja je konačna.

25.5.2020.

Naša deca i njegov sin

Davno sam se učio smirenosti ali sam sve lekcije zaboravio. Stres dolazi sa svih strana, iz svih mogućih izvora. Pre tri dana neko nepoznat se javio na moj seoski broj, koji ni sam ne znam napamet.

Zaustio je da me pita za koga ću da glasam.

Dijalog je, da prostite, završen u svim glagolskim oblicima koje znam.

Za borbu protiv napasti, međutim, potrebna su efikasnija sredstva. Taj koji zove pripremljen je da kao uljez u tuđim slušalicama trpi grdnje, psovke, ili uživa u ljubaznom odzivu, ili lažnoj učtivosti. Ili u svemu što čuje. Takav je to smradni posao.

Za koga ćete da glasate? Za nas, naravno! Drugih i nema.

Uz ime bez koga oni ne postoje, lista se oglašava niskim udarcem, zloupotrebom svih ljudskih emocija, patetičnim grcanjem, neiskrenim usklikom, podlom lažljivošću, neostvarivim obećanjem: Za našu decu!

Koja su to naša a koja njihova deca, ako već brižnik ne govori u ime svih? Naša deca su ovde predmet budućeg političkog zlostavljanja u ime autoritarnog kolektivizma. Ko je odobrio poruku da naša deca budu njihova budućnost, osim ako glasnik ne vrši kastinsku podelu za one koji još ne znaju o čemu je reč i šta im se sprema. Naša deca, to su njihovi naslednici, ali nećemo valjda njima dopustiti eksperiment nad svom decom?

U sprečavanju tog opakog opita mora se brinuti i o mladuncima koje oni smatraju samo svojima, i za njih grade ono za šta su uvereni da može biti izgrađeno. Ne bi smeo đavo nikome da uzme pamet i dušu, a baš se nameračio na sve što raste.

Sav cinizam sadržan u navedenoj izreci jasno je čitljiv ovih dana pred nama, kao gradnja simboličkog staklenog zvona oko samo jednog deteta. U stvari, to dete je već davno odrastao čovek, možda čak i sposoban da misli i odgovara za svoje postupke. A možda i nije, grešna mi duša, i meni i svima koji su se navrzli na mališana. Pa u čemu je onda stvar, zašto se tolika galama digla oko jednog klipana, važnog samo zbog lošeg rodoslova?

Već nekoliko puta sin predsednika SNS-a, u uzrastu od 22 godine, slikan je u bliskom druženju sa ljudima koje pristojan svet rado izbegava. To su opaki momci, poznati organima, ali ih organi ne diraju jer su oni ugledniji od organa. I zaštićeni su, imaju svoje biografije u policiji, članovi su klanova koji se međusobno ubijaju gde god se sretnu. Tako se ovde, pred elitom i samim vrhom stiče ugled.

Ono jest, predsednikov mališan nema kriminalni dosije, bar koliko se zna. Radi u bakalnici za prosečnu platu u Srbiji. Mogao bi da se uposli u firmama kod strica za daleko veće pare, ali takav je to dečko, neće. Iz nekog razloga voli nasilničko ili razbojničko društvo, u kome nije baš toliko inferioran i šikaniran kao njegov otac u njegovim godinama. A oni uživaju da sede ili putuju, grle se i slikaju sa momkom koji ima samo jednu osobinu koja ih drži uz njega: dete je predsednika.

Naravno da je pitanje slobodnog izbora ko će sa kim da se druži, ali u ovom slučaju nije poznato ko je koga izabrao, i zašto? Predsednikovo dete koje sigurno nije deo onog beskrvnog i priglupog slogana, davno je postalo javna ličnost. A i da nije, pitanje je umesno: šta uopšte radi predsednikov mladunac sa takvim ljudima? Ko vodi brigu o njemu? Čuvaju ga oružane, policijske i razbojničke snage, no takva briga ni izbliza nije dovoljna za njegovo uzrastanje i razvoj.

Možda je ipak u tom slučaju nasušna očeva briga. Da uhvati za uvo svog klipetu, kome možda iz prirodnih razloga nije jasno o čemu je reč, i da mu očinski očita bukvicu, kako su to nekad pravi očevi umeli: slušaj mali, ne brukaj me pizda ti materina, ja sam predsednik. Neću više da te vidim sa njima!

Da li bi ga mali poslušao? Ko zna! Posle toga, otac koji ima mozga pozvao bi novinarku koja je uslikala budalu u lošem društvu, i rekao: hvala ti sine, otvorila si mi oči.

Kad međutim!

Čitava kolonija ulizica, dvorske posluge i sličnih ljubitelja važne zadnjice, upregla se u odbranu, ni manje ni više, nego gazdinog opstanka. To je napad na Vučića, ubijaju ga preko Danila, ruše ga preko porodice, očekuju da se emotivno slomi, dobije još jače nervne napade i da više ne bude ni za šta. Sva deca imaju prava na miran život među kriminalcima osim njegovog deteta, šta je kome skrivio dobri momak Danilo?

Razjareni tata je rekao kako je ponosan na sina, koji je samo mirno sedeo u kafiću, sa dobrim momcima. Dobro, jedan je optužen za neku tuču, šta li, ali kakve to veze ima? Šta koga briga ko je osuđen nepravosnažno, moj sin nije i neće biti. Šta koga briga za dosije, moj sin ga nema!

Premijerka se ponovo oglasila kao portparol Porodice, rekavši da je bezbednost deteta Danila ugrožena, i da se ona boji. Boji se za svu decu, ne samo za jedno, ali za jedno se boji posebno, jer je to jedno posebno dete.

Navela je sve nepostojeće razloge zašto se usuđuje da javno misli.

Ništa nije potresnije od nežnog ženskog straha.

Ne znamo da li je dete predsednika zaista ugroženo i od koga: od svojih čuvara, od društva u kome se kreće. Od porodice koja je digla ruke od njega, ili od sebe samog. Sudeći po osmehu koji smo videli, dečak je srećan, ko zna zbog čega. Šta je važnije od sreće jednog deteta?

A otac bi možda mogao da razmisli o promeni onog slogana.

Kakva naša deca, nesrećniče, šta bi ti učinio sa svima njima? Ne umeš ni sa svojim jednim!

15.6.2020.

Ćutanje

Uvek sam želeo da napišem priču o ćutanju. O čoveku koji nikada nije progovorio niti je to poželeo, mada je umeo i mogao.

Ćutanje je neotuđivo pravo onoga koji govori. Okrivljeni ili optuženi ima pravo, ako se ne seti ničega boljeg, da se brani ćutanjem. Niko mu ne može iščupati lošu ili dobru reč iz usta, može da ne govori dok je živ, čak i da sebi nije uskratio pravo na reč. Persona muta, nemi glumac u svom životu. Zauvek, iz razloga koji samo on zna.

I policajac kada hapsi u ime zakona, predsednika, kralja ili bilo koga kome je dato pravo da hapsi, obično kaže zarobljeniku: imate pravo da ćutite, sve što kažete može biti upotrebljeno protiv vas kao dokaz.

Ako samo može, znači da ne mora. Ali, bolje je da se u takvim prilikama ćuti. Naša reč je dokaz protiv nas. Braniš se ćutanjem, čak i ako ne znaš protiv čega. Žitelj koji svoj život provodi na posedu države nikada ne zna, a i ne mora da zna kome je i zbog čega kriv. Vlast u ljudima razvija osećanje krivice koje se ne može definisati. Uvek te nešto muči i izjeda, a ne znaš šta je to. Sigurno je, ne može da bude drugačije, zbog nečega sam nekome kriv. To što ne znam kome ni zašto ne znači da nisam. Ćuti, smiri se, reći će i ukućani. Ne moraš baš ti o svemu da kažeš svoje loše mišljenje. Prikoči malo, i zidovi imaju uši.

Bilo bi sasvim originalno, mada i čudno, skoro nemoguće da vlast koja želi sve da zna, pribavi sebi ćutljivog doušnika. Onoga koji šapuće poverljive stvari u zvanične uši o rušilačkim akcijama koje se odvijaju u čaršiji, ali bez glasa. Doušnik bi morao da zna da će jednom, sasvim sigurno, kad bude potrošen a istekne mu vreme, i sam biti predmet pažnje novog doušnika, mlađeg, sa boljim ušima i veštijeg od njega u kazivanju bez reči.

Osim ako i taj ne zaćuti ne govoreći, umre a sa njim konačno izumre jedan dobar zanat, bez koga umire i država. Ako nema tajni koje se skupljaju na jednom mestu pomoću uhoda, država odumire kao u komunizmu.

Ćutanje je obavezno u bibliotekama: ćuti, čitaju ljudi. U pozorištu: pssst, zar ne čuješ da se od tebe ne čuje ništa! Na sahranama: mir, pokojnik spava. U vojničkim spavaonicama, dok dežurni ne zaurla: Ustaj vojsko! Ćuti se u vozu, dok ti baba koja jede pečeno pile ne ponudi trticu.

Ćuti se pred lepom ženom. Umukneš i bleneš. Šta da kažeš da ne ispadneš glup ako si već ružan. Zanemiš na venčanju, ne znaš da kažeš ni da ni ne, mogu da te zauvek registruju zbog brbljivosti, i to pred svedocima. Ćutiš pred ispovednikom pošto si rekao: grešio jesam!

Zbog svih mesta gde se ćuti moguć je čovek koji nikada ne govori. Ćuti se pred brbljivom zamlatom koja neprestano priča ni o čemu. Ne možeš ga izbeći, uvek se pojavi tamo gde ti najmanje treba. On je negacija čoveka koji ćuti, pošto je već rekao sve što nema da kaže.

Oni koji stalno i pred svima strašljivo ćute i drhte od svake svoje nepotrebne reči i crkavaju od straha pred svakim, kad se hvale pred jedinom koja ga ćutke sluša, ovako govore: ja nikada nikome ne prećutim! Ma skresao sam mu u brk. Niko ne može tako sa mnom, pazi bogati. On meni! Podignem glas i rešim stvar. Ja da mu ćutim, malo sutra! Nisam nikome pa neću ni njemu!

Danas je petak, dan u kome se ćuti. Nema se o čemu govoriti. Zabranjene su javne rasprave o izborima. To je tajna, o kojoj čak ni doušnici nemaju kome šta da kažu. Aleksa Žunjić izveštava samo o švalerskim poduhvatima u kojima nema izbornih kandidata. Dok ga ne uhvate, može biti samo jedan.

Zašto se uopšte ćuti u vreme izbora, i to samo o izborima. Kao što se na parastosima ne govori o smrti, a u kući utopljenika o vodi a nad samrtnikom o veselju. Ne govori se u javnim kućama o ljubavi, među gladnima o dijeti, među ovcama o ustanku, među veganima o kanibalima.

Moj nepostojeći junak koji neprestano ćuti imao bi o čemu da ćuti, doveka.

Ali, zašto se ćuti o izborima punih 68 sati, u vreme dok se oni iščekuju i traju?

Zato što je to sramna stvar.

Ćuti se zbog stida, zbog toga što se ćutalo bez razloga. Pa su tako prećutane najgore godine, jedine koje smo imali.

19.6.2020.

Ni reči o izborima

Ne znam kako da prezimim jun. Juče je bio prvi dan leta, ložio sam ostatke grabovine i hrastovine. Dim iz moje kuće možda pokazuje da u njoj ima živih.

U transportnoj vreći još čuvam istorijske komade nekadašnje planinarske opreme. Otvaram taj džak pun mladih uspomena, i sve unutra miriše na prošlost. Sivi džemper su načeli moljci, ima na njemu nekoliko rupa, ali je dobro sklopljen i čist. Zelene pantalone dobile su patinu odeće davno izbačene iz upotrebe. Košulja mi je tesna, ali je sve drugo, uz manje napore prilagođavanja taman.

Načinio sam od sebe varana, guštera koji je u skladu sa svakim kamenom. Ogledalo ne prima moju sliku, metnuo sam kapu koja odudara od svega što odudara od mene. Ili mi ipak priliči. Kapa, to je šešir sa mekim obodom, čuva hladovinu na junskih plus 15, ali ne spasava od zime. Ne propušta vodu, taj mi je poklopac nekada služio i kao lonac.

Rekoh na početku, ni reči o izborima, jer njih nema. A pisaće moje kolege onoliko, valja analizirati taj gadni vodvilj. Ali telefon, za koji se misli da je fiksni, zvoni tačno u 8. „Za koga ćete…“

Marš more u 3LPM! Nisam mu dopustio da mi kaže „glasati“. Čujem primedbe da nešto ne preterujem u pristojnosti, pa to pristojno prećutkujem.

Komšija Mitić kad god prođe mrsi o bojkotu. Reč koju više ne mogu da smislim. Svaki tekst, bilo gde, svaki razgovor sa bilo kim, počinje i završava se tako.

Ja bojkotujem, i ne jebem živu silu, kaže Mitić. Idem u Ralju na biračko mesto, samo da ne glasam! Još da bacim žito ćuranima i odoh. Petlove sam namirio.

„A zašto si se tako obukao?“ – pita Mitić i ne čeka odgovor. „Nema da te prime na bojkot takvoga!“

Ni reči o izborima, ali bojkot nije to. Moj neizlazak nije bojkot. Nego nešto sasvim drugo: ignorisanje, negacija, izbegavanje lupeža i bande, prezir prema njihovom entuzijazmu. Bojkot je politički stav, oni nisu politička organizacija, nego mafijaška sekta. Bojkot je poštovanje onoga koga izbegavaš. Ne bojkotujem, nego sam se odmetnuo iz mesta, gde sam se odmetnuo iz Beograda. Idem da hodam pa dokle stignem. Ionako je svejedno. Tako mislim, i možda sam potrefio.

Metnuo sam u ranac jedan polomljeni baget, flašicu vode, duks i potkošulju za presvlačenje ako se oznojim ispod junske novembarske kiše. Bonžitu za vraćanje snage ako je usput izgubim. Bez mape, što da mi šušti, svaki zaseok, dolinu i vis u zavičaju Save Savanovića znam. Dakle, Popović od Drumina, prugom do Ropočeva pa levo preko Njivica prema Đurincima. Prečicom do Nemenikuća, predah na Kosmaju, pešačenje do Sopota i do kafane Lako ćemo. Cirka oko 20 kilometara, možda nešto manje, ili četiri sata i nešto umerenog koračanja. Vlaško Polje i Amerić ostavljam za predsedničku komediju.

Ne znam trpi li moj neizborni asketizam pečenje. Ispred kafane sam oko pola jedan, i nije mi loše. Ali moj omiljeni bircuz nedeljom ne radi, te trošim još sat i po do uglednog restorana sa imenom Daščara. To je nužni izbor.

U Daščari jagnjetina. Postajem hedonista usred drastične izborne apstinencije. Na prozoru slepljen slogan iscepan do pola: Za našu decu! Pijem neku tamjaniku poreklom iz Stobija, dok čekam 300 grama pečenja, gledam zelenu Šumadiju pod kišom kroz zamagljen prozor. Neko je pustio Miroslava Ilića: Svakom svoje selo najtoplije prija, a selo je moje cela Šumadija. Neko glasno govori: Prasetina je jedan od glavnih razloga zašto volim svoj rodni kraj.

Ali, ovo je jagnjetina, Srbine, čuje se glasna ispravka.

Svejedno je, ostaje pri svome pristalica svinjskog rodoljublja.

Prilaze mi dvojica. Namršteni, ogromni.

Jesi li ti Stojadinović? – pita jedan.

Priznadoh.

Aha! Nisi bio preterano loš kod Ćosića. Moglo je to još oštrije. Imaš piće od nas. Sedoše bez pitanja.

Nije bio red da odbijem. Ali je bio red da vratim turu. Te vratih. Ove jeseni pada Šizoje – reče manji od krupnih. Može da dobije i 100 posto, ali ne može da pretekne.

Ko vam je Šizoje?

Ajde, ti ne znaš? Jedan je Šizoje, reče na odlasku krupniji.

Posedeh još malo, gledajući izborno telo kako glođe kosti.

Čekao me je put. Oko 12 kilometara do Popovića. Ja i pola kila tamjanike, najmanje. Ostalo da ne računam.

Kišica stiže od Vlaškog Polja. Sitna, ali učestala. Ali, šta je to za veterana? Mada… Da se nisam malo precenio. Stojim na parkingu, odeven kao groteskna mešavina Lazanskog i Vulina. Da mi je bar 70 godina, gde bi mi bio kraj.

Kod neke matore fabije poznata ličnost. Poznata meni. Moj drug iz klase Vojne akademije, Nedeljko Tojaga. Godine prešle preko njega, ali je on. Dvojice takvih nema.

Nismo se videli pola veka, bez mesec dana. Pet minuta vojničkih priča, više od pola klase otišlo u večna ratišta. Ja njemu i on meni o mrtvima za koje smo čuli i o živima za koje ne znamo. Pa me on ličnim transportom preveze do Popovića.

Ajde, vidimo se!

Obojica znamo, nikad više.

Ulazim u dvorište. Kod kapije Mitić: Ja išao i bojkotovao, kaže.

Ako Mitiću, ako.

Ali pevci mi napali ćurana. Jedva se mučenik drži na nogama. Pola života mi uzeše ti petlovi.

Odnekud čujem glas: večeras na našem programu izborna noć.

Izborna noć? Kakvi izbori, kakva noć?

Koga to biraju, pitam unuku Janu koja drži slušalice na ušima i čita svoj časopis Hej.

Ona sleže ramenima.

22.6.2020.

Slom

Vučić se obratio svom narodu tokom leta za Pariz. To je sasvim novi estetski doživljaj i dokaz posebnih svojstava Vladaoca: leti a govori.

Izgledalo je da ne brine preterano zbog nemira u najvećim srpskim gradovima. To su ovi iz opozicije koji nisu dorasli da se domognu vlasti na poštenim izborima, rekao je leteći. Njima pomažu agenti stranih službi. Niko ne zna ko su oni. Ali rekao sam Bati da sazna.

Rekao je građanima da se ne opiru batinašima. To će rešiti država koja je u ovom času sastavljena samo od njega. Lično je poslao siledžije na ljude.

Hteo je da kaže: zbog bandi iz policije koje napadaju policiju, izveo sam policiju na ulice Beograda. Svu policiju koju sam imao. Sve konje i pse, kako piše Dejan Ilić. Sve ono što narod svake godine gleda u Makišu i aplaudira veštinama narodnih policajaca, izveo sam u centar, da te sirovine dovedene iz raznih pripizdina vide grad. I kako bi građani zapamtili šta su dušmanske batine. Ljudi ne biju ljude bez razloga, ali kriminalna policija bije.

Ta poruka izrečena dok je Vladalac išao na razgovor sa Makronom („Slušaj ti mene bre Emanuele“), dokaz je kako on veruje da svaka njegova podlačka zamisao ovde može da ima smisla. Čak i da prođe kao državnička mudrost.

Istina je da su u sredu ljudi izašli pred skupštinu puni besa. Mnogi od njih ne pamte 5. oktobar 2000. godine. Ne želi da ga pamti ni artist iz letećeg cirkusa prema Parizu. Oktobra te godine, on je bio u svom pacovskom kanalu i brinuo za svoj kukavni život.

Strašno se boji da se to ne ponovi. Demonstracije su njegov košmar, zna da će jednoga dana na ulici zauvek biti počišćen lopatom. Pokazivanje snage nije bilo moguće bez sukoba. Mladi svet jeste očajan što i njima kao i njihovim očevima život protiče uzalud i troši se zauvek u ludačkom opitu i bolestima svake vrste.

Otpor policiji, koja više nije državna, jer države nema – nego pretorijanska garda stvora preplašenog od nemoći – a bije bezumno koga stigne, jeste legitiman čin. Svako ima pravo da se brani kad ga biju. Vučićevi čuvari su tukli samo one koji ne mogu da se brane.

Nasilje je privilegija naoružanih psihopata, ali i njihova najveća slabost. To je opasno uvođenje u posao kriminalnih pretorijanaca, podstaknutih sadizmom njihovog šefa.

Srbija nema parlament, nema vladu, predsednika vlade, ministra policije. Nema ništa što državu, makar po formi čini iole ozbiljnom. Gospodar je u avionu dobio informaciju o tome kako stvari idu savršeno, i da može malo da pripreti onima koje će kasnije odlikovati. Uzdao se u pamet Bate Gašića i pogrešio.

Ako je Vučić odlučio da pokaže gde mu je sva moć, i na čemu zasniva pouzdanost lične vlasti, onda je sve bilo badava. Nijedan šef policije niti vojske, nigde na svetu, ne izvodi sve snage u prvoj borbi. Pored surovosti, njegova privatna sila je pokazala neobučenost, taktičku trapavost, nesposobnost za operativnu dinamiku. I veliki umor. Još dva takva eksperimenta, i ta paramilitarna formacija može da bude raspuštena.

Sam svoj gazda je iz letilice pokazao ozarenost balavca koji se igra olovnim vojnicima, i raspoređuje ih neznalački, tako teške, neme i poslušne. Pretvorio je te robote uz njihov pristanak, u neprijatelje građana, i oni su uživali u svojoj brutalnosti. Gotovo je sa bajkom, policijske trupe nisu odavde, ti ljudi su tuđinci, ne pripadaju nama. Oni su izvršili upad u Beograd. Njihove značke ne mogu da budu prljave, oni ih nemaju.

Napad policije i desnice na policiju je glupa ideja, razorna po onoga koji je smislio. Mržnja između policije i građana može se osetiti kao materijalna, živa stvar, i to se u budućim, neminovnim sudarima može pokazati kao presudna prednost pobunjenika. Pokušaji mirenja samo su retki patetični ekscesi.

Vladalac ne poznaje silu, niti razume one na koje ju je poslao. Zabluda je da mu ulični sukobi idu u prilog ili da će tako zaustaviti pobunu. Napad na građane pokazuje njegov upišavajući strah, a lična garda će se pred ozbiljnijom grupacijom od 150.000 ljudi, na primer, rasturiti u bašibozuk. Ne treba niko da ih bije, osim ako ne započnu prvi, a tada neće smeti. Konačno će pobacati štitove.

Neko je već rekao da sve ovo pokazuje slom davno načete države, koja je ostala usamljena pod vođstvom nedostojnog huligana, sa pajacima i klovnovima bez mandata koji pokušavaju da budu vlada.

Pobesneli tiranin i graditelj ovdašnjeg pandemonijuma snagu pendreka vidi kao svoju poslednju mogućnost.

Otpor se naravno nastavlja i više ne može da prestane, niti da se pretvori u gandijevsku sedeljku. Mora se ustati, hodati slobodno i stajati pravo. Ulica je jedini prostor za slobodne izbore.

A gazda cirkusa može da leti još neko vreme. Jednom, kad se bude vraćao, neće imati gde da sleti.

10.7.2020.

Buđenje srpske opozicije

Videlo se još prve večeri da proteste nema ko da vodi. Oni teku kao neusmerena snaga bunta koja se izlila na ulice, i mnogo od te energije se rasipa uzalud, ili nestaje u nedoumicama šta valja činiti ili od čega odustati.

Ma kako izgledalo da je mudrom upotrebom četvoročlane bande stranih špijuna, srpske političke policije i batinaša Vučić već ugušio pobunu, to je ipak samo privid. Ustanak protiv njega će imati svoje uspone i padove, razne oblike i raznobojne ustanike, ali neće se ugasiti. Pre nego što zaista postane ubojit, neizbežno je definisati četiri njegova ključna segmenta: strategiju, snage i sredstva i cilj.

Još pre toga valjalo bi znati ko će sve to da pretvori u ostvarivu ideju, dovede čitav pokret do stanja ozbiljne operativne snage, i sa njima nastavi dalji prodor ka uklanjanju okupacije društva.

Naravno da bi to morala da bude opozicija, uprkos mišljenju političke čaršije da ona više ne postoji. Bar ne kao ozbiljna snaga koja bi mogla da se suprotstavi kriminalnoj Vučićevoj mašineriji. Raskol oko bojkota bi mogao da bude arhiviran uz pomoć okolnosti da su oni koji su iz njega izašli bili samo loš ukras za Vučićev karneval. Ali niko od njih nije uspeo da se približi ljudima koji su izašli na ulice. Sergej Trifunović je (ponovo) dobio batine, Vuka Jeremića su huligani oterali na marginu.

Opozicione vođe koje smo videli, uglavnom su bili u statusu isposničkog mira: mi smo ovde došli kao građani da podržimo ovu decu, a ne u svojstvu političara.

Politički funkcioner ne prestaje da bude građanin, ali ima obavezu da učini bar nešto više od ležerne šetnje po parku, kad mu se pred očima odvijaju možda presudne stvari.

Izgleda da opozicija nije očekivala ništa više od onoga u čemu su bili: debatni ambijent o nepravdama koje čini Vučić, i traganje za uslovima koji će omogućiti fer i demokratske izbore. U negovanju svoje utopije, prevideli su mogućnost spontanog izlaska građana na ulice, a kad se to dogodilo pristali su na ulogu autsajdera koji u najdramatičnijem času upućuju samo apele. Izašli su sami, bez javnog pozivanja svojih članova i simpatizera da im se pridruže. Nisu učinili ništa da svoje iskustvo podele sa stihijom koja je htela sve a nije znala kako. Svi su ćutali, nije bilo nijednog pokušaja artikulisanja i planiranja protesta. Sve se svodilo na anemične konferencije za medije, uz rezignaciju: vidite šta rade!

Svako od njih se povukao pred prvim zviždukom.

Nema znakova da je bilo sastanaka lidera opozicije, sa jednom temom: kako dalje voditi proteste. Oni koji su izašli na ulice i još izlaze, i pored surevnjivosti prema pojedinim liderima, znaju da jedino ujedinjena srpska opozicija može da učini proteste snažnijim, a građane koji se okupljaju manje ranjivim pred policijskom torturom.

Tamo ima ljudi koji znaju kako se braniti od nasilja policije, ali i od grupa koje to nasilje podstiču svojom kolaborantskom agresivnošću.

Zašto su onda još u takvoj defanzivi? Možda iz straha da neće biti prihvaćeni, ili zbog nepoverenja u zajedničku snagu?

Ako zaista govore ono što misle, taj strah je neopravdan za bilo koga ko se bori za osvajanje vlasti. Videli smo raspopa u mantiji koji govori kao u Hajd parku. A ipak je imao desetak slušalaca. Posao političara je i da bude izviždan pa i ponižen. Više puta je Nikola Pašić bio pogođen trulim paradajzom i jajima, ali je nastavljao, govoreći da je zadovoljan demokratijom u kojoj predsednika vlade narod gađa mućkovima. Posle toga Baja je dobijao aplauze. Zoran Đinđić je dobio ozbiljne batine na Brankovom mostu, a činilo se da nije preterano omiljen među pobunjenicima.

Ako protesti privremeno zgasnu, to će se dogoditi zbog pasivne rezistencije srpske opozicije, nespremne za ono što iz njima poznatih razloga nisu očekivali. U ovom času Srbija nema drugu opoziciju, niti njene bolje lidere. To je što je. Sada imaju priliku koju bez otpora ispuštaju iz ruku. Neprijateljska žandarmerija bez milosti bije sve redom. Tek kad lideri opozicije stanu pred kordon i dobiju svoj pendrek po leđima, možda će biti prihvaćeni. Komandant se postaje samo u borbi.

Nije na meni, naravno, da predlažem sve ono što ljudi o kojima govorim znaju da se mora učiniti. Ali, evo, da pokušam. Problem je jedino u tome što oni sve to znaju i kao da čekaju da se nešto dogodi samo po sebi. Vučić im nije dao uslove za fer izbore, i oteo ih za sebe. Nikada vam ih neće dati ako ih ne otmete od njega, vodeći ljude koji više ne mogu da trpe aroganciju tiranina, kriminalne bande, batine i teror policijske države.

On već javno pokazuje veliki strah, optužuje sve oko sebe da su ga izdali, a svoje najpouzdanije partnere iz SPS-a da su lopovi koji su opljačkali državu. Jak je samo onoliko koliko je još legionarska žandarmerija spremna da mu služi, i koliko još kreativne pameti ima njegova politička policija.

Niste vi toliko neomiljeni među narodom, kako tvrde on i njegovi mediji. Zašto onda stojite po strani?

13.7.2020.

Štab za izbore i sahrane

To su ljudi koje je lično birao Gospodar zaraze. Oni su postali javni izlog epidemije, pokušavajući da objasne jedino ono što ne mogu. Sami su sebe nazvali kodnim imenom struka, pojam koji ne znači ama baš ništa, i sve je manje vere u sastav koji struku čini. U stvari, poverenja skoro i da nema, apsolutnu sumnju u sve što rade i kažu, pošteno su zaradili. Vođeni odlazećom premijerkom, predmet su krivične prijave za masovno ugrožavanje zdravlja ljudi.

Ne bih ovde nabrajao šta su sve eksperti za epidemiju učinili da bi služili Gospodaru. Mogao bih da naslutim njihove motive, koji svakako nisu nastali iz posebne vrste toplih emocija prema njemu. Ima tu osenčenih interesa i očekivanja, ambicija koje se ovde ostvaruju jedino uz ponižavajuću poslušnost. Pa i po cenu bolesti i smrti, koja će biti ugrađena u nezajažljivi maloumni pohod jedne kreature ka svemoći.

No ipak, važno je znati od čega su sačinjeni ti ljudi i na koji način opstaju u svetu koji se kosi sa njihovim pozivom, i kada i gde postaju moralni bogalji. Mesecima očekujemo da se neko od njih uspravi pošto mu je već valjda prekipelo da bude deo krivotvorenog života i smrti, pa ustane i kaže: more nosite se bre u 3LPM, odoh ja, ne mogu više!

Kakvim su lancima vezani, čime su ucenjeni, šta ih je uplašilo?

Javnost sve manje zna šta se događa, zdravlje ljudi prepušteno je slugama mitomanije i političkih pustolovina prvog pacijenta. Koliko je bolesnih, gde sve ljudi umiru i od čega, zašto je sistem pukao i ne može više da se krpi. Zašto je ovde ministar zdravlja Zlatibor Lončar?

Broj lekara koji traže smenu kriznog štaba već je iznad 2.000 i na tome se neće zaustaviti.

Gospodar zaraze je našao da je među njima jedan koji nije uspeo da zameni linoleum u liftu! Šta je dve hiljade lekara, u Srbiji ih ima 33.000! Nisu kompetentni, kaže dr Darija, ne mogu da pojme šta je to, u stvari epidemija.

Stvar je čisto politička, misli ministar zdravlja, čije javne nesuvislosti postaju ekološki problem. Lekari u štabu su najbolji koje imamo, kaže Gospodar, pa ih ne dam. Danima traje iživljavanje nad tim divnim ljudima, najboljima od nas, kaže on uzrujano i plačevno.

Kad on ne da – onda ne da. Nije dao Batu Gašića i Lončara, Nije dao Nebojšu Stefanovića. Sinišu Malog nije dao i neće ga dati. Ne da ni Vesića, svog ličnog tasmanijskog đavola, koji pada u stanje dodatno sužene svesti kad vidi drvo. Nije dao Zorana Babića, neće ni Drobnjaka. Čuva Vulina, potpuno smlaćenog ministra vojske. On mu je stub odbrane, udarnik neukusnog laskanja i podilaženja.

Sve što ne valja, on ne da. To je sve što ima.

Čuvaće za nešto i Anu Brnabić, koja se iz svoje ženske nežnosti i smerne uzdržanosti, postepeno pretvorila u užasnu repliku svoga šefa. Rad sam da je citiram, ali to nije moguće. Pokušaću da prevedem šta je prva ministarka rekla o respiratorima. Otprilike: nije bilo situacije da je nekome trebalo da ode na respirator a da nije bilo respiratora, laž je da zbog nedostatka respiratora kojih imamo nije bilo respiratora za one kojima su potrebni, jer mi svima kojima respirator treba obezbeđujemo respirator ako mu treba. Ne postoji osoba koja nije dobila podršku respiratora ako je to bilo potrebno i niko nije preminuo zato što nije dobio respirator. Čak imamo u magacinima rezerve respiratora koji čekaju ako zatreba, ali nije trebalo jer smo imali više respiratora nego što nam treba, a imamo ih još ako zatreba.

Optužila je AFP za „bezočne i strašne laži“. Agencija je samo tvrdila ono što i zemunska bolnica: da je Ljubiša Đurić umro čekajući na respirator koga nije bilo.

Premijerka rukovodi onim štabom koji je naštimovan da sakriva bolesne i mrtve, da ih raspoređuje u duplom knjigovodstvu. Da obmanjuje i izaziva opštu opasnost. Statistika i crna zemlja poravnavaju sve.

Krizni štab (ako se tako zove) igrao je po zapovesti i uz najveću cenu. Niko od njegovih članova ne želi da ode, viša sila ih je lišila etike. Govore o drugom piku prvog talasa, zadovoljni svojim učinkom a besni na građane. Brojaće ko zna dokle po posebno zadatoj računici bolesne i mrtve, uzdajući se u krivulju koja pada. Za to vreme, tvorac svih prevara tumara po terenu za košarku, učeći da trči i vodi loptu. Nema pojma o igri, ali će do kraja godine prestići sve u regionu.

24.7.2020.

Ana na mrtvoj straži

Voleo bih da negde sretnem Anu Brnabić, pa da se ispričamo kao likovi iz njene bajke. Niti je ona Snežana a ni princeza. Crvenkapa još nije, njen Vuk nije pri apetitu. Niti sam ja patuljak ni lovac. Samo sam radoznao da čujem kako joj teku misli ako teku, i da li zaista misli to što izgovara.

Možda bih saznao šta zna o tome gde se nalazi, šta radi i čemu služi, da li je tu gde jeste došla posle britke izborne selekcije među najboljima, ili je nabasala slučajno, kao priručni činovnik, donoseći svoju posebnost na vrh vlasti.

Nije mi prvi put da se bavim njenom sasvim originalnom pojavom, koja srpsku vladajuću elitu čini egzotičnim vrtom najšarenije političke faune. Ali, mimo volje viđam je svakodnevno (želja za neposrednim susretom je nešto sasvim drugo), ona je sam centar središta za uzaludan obračun države sa epidemijom.

Premijerka nam posredno kazuje da je država nemoćna, iako čini sve što može i ume, a ne ume ništa. Ispod takve neželjene iskrenosti, izlazi na videlo sve što ona želi, bez imalo brige za bolesne i zdrave, uverena u nepogrešivost svog božanstva, smešnog viteza prezriva lika iz tame. To obožavanje bi moralo da bude logično: ko bi je osim njega držao tu gde jeste. Preterana revnost u poliranju kulta kod nje ne izaziva nimalo gađenja, snebivanja niti udvaračku nelagodu.

Ona je određena da bude na čelu borbenog odreda protiv lekara i drugih građana Srbije koji se opiru izvorima zaraze. Ukopala se u rov na mrtvoj straži do guše i ne mrda odatle. Taj posao radi sa fanatičnom strašću, a to joj oduzima sve zalihe činovničke logike. Digla je ruke od dokaza i drugačijih mišljenja, sve to anatemiše rečima nedoučenog govornika, slabim i šturim jezikom potpune odanosti, uverena da niko nema razloga da se sukobi sa njenim zadatim javnim stavom.

To što najčešće ne razumemo o čemu ona govori, ne umanjuje značaj njenog govora. Esencija svakodnevne tirade nimalo se ne tiče bolesti i smrti, nadolazeće bede i opšteg siromaštva i straha od svega što liči na nju i svet odakle dolazi. Ona sebe uzima sasvim ozbiljno.

Sve se uvek završava odbranom porekla njenog političkog začeća, i hipotezom o ugroženosti jedinog tvorca, iako je on daleko iznad svojih neopisivo opskurnih zamisli. Ali, u svemu vidi zavereničku crnu ruku, opasnost od rušenje sveta u kome je ona to što jeste.

Možda u svakodnevnom obračunu sa svima koji aktiviraju njene agresivne senzore nema mnogo originalnosti. Premijerka to ne poseduje, niti ima materijala da proizvede delikatni stil odbrane voljenog. Njena strategija ne izdvaja ključnu pretnju, ona se roguši na sve strane, pucajući na slepo.

Zašto je videla opasnost u lekarima, koji ne napadaju nikoga osim što nas brane od svojih kolega podanika, a time i svoju profesiju?

Zato što iz njenog streljačkog položaja vidi samo dve vrste lekara. Dobri momci i devojke su oni koje je Šef birao po svom ćefu. O njima Vladalac govori kroz neukusne panegirike i ne vidi da bilo gde ima boljih. Za one koji misle drugačije, a spremni su da pomognu da se izađe iz sfere zdravstvenog sunovrata, tvrdi da su neuspešni, a neuspešnih ima koliko hoćeš. Oni su niko i ništa. Da su neko i nešto bili bi pod njegovim kopitom.

Sve je to Ana uspela da razume kao svoj premijerski imperativ. Oni koji su protiv svih koje šef voli, postaju predmet mržnje, ponižavanja, progona i uvreda. Tako ovde idu stvari, sredine nema, šefova mržnja je iskrena, silovita i sprovodi se kao operativna stvar snagama naprednjačke sekte.

Ana je donela jedini zaključak koji je umela, a koji je u uprošćenoj retorici odanosti i te kako delotvoran i ima smisla: To nije napad na Krizni štab, nego na Vučića.

To je suština premijerkine zamisli u izvršavanju dnevne zapovesti Vrhovnog.

Htela je da kaže da lekari, umetnici i slobodni građani rade ono što je za nju nezamisliva jeres.

Šta je u suštini napad na Vučića i sve što on jeste? To je pokušaj samoodbrane, dokaz da još ima neusahle pameti. Napad na Vučića je lociranje neprijatelja života u Srbiji. Sve je češća zamisao o njegovom rušenju kao jedinom sredstvu odbrane od tragedije koja sledi.

Odbrana ništavila uz čuđenje zašto otpora uopšte ima, jeste labudova pesma Ane Brnabić. Labuđi pjev, kako to komšije lepo kažu. Teško da će i kod njenog tvorca u novoj raspodeli resora biti nešto više od oproštajne razmene osećanja. Mada, ko bi ga znao?! Ima tu još materijala za trošenje. Nju su već popeli na vrh piramide od šuta i ona želi da ostane.

Moja ideja da sa njom popričam i dalje stoji, čak i ako sasvim padne zajedno sa piramidom i faraonom. Ulazeći u ostatke njene tmurne bajke, možda bih želeo da saznam šta je sve čarobno u onome što je doživela. Kako je izlazila na kraj sa čudovištima i drugim prikazama kojih je bilo svuda oko nje? Šta su joj sve nudili i radili dok nije postala jedna od njih.

27.7.2020.

Hronika elitnog groblja

Mala su groblja u Srbiji da u sebe prime sve one koji su za sva vremena zamakli u onostrano. Zbog toga se šire na račun njiva i livada, stižu do gradskih četvrti, a grobnice su davno skuplje od garsonjera. Smrt je luksuz, toliko je skupo sve oko nje da je bolje ne imati posla sa njom.

Nisam rado započeo, ali ne bih želeo da izbegnem ovu sumračnu temu, koja je toliko prisutna u ostacima rasparanih života. Usred vanrednog stanja, sveže iskopani grobovi na inoviranim grobljima bili su i pretnja i obećanje, kako za koga. Vlasnik smrti je obezbedio mesta za sve koji svojom voljom napuste kuće, i uloga vrana gavrana, ptice koja nosi najgore vesti, stajala je savršeno uz njega.

Nekim čudom koje se otelo od zlokobnog fatuma, statistika se poigrala sa epidemijom i njenim vlasnikom, nezavisno od kriminalnih štimovanja krivulja i ravni, broja umrlih i bolesne tiranije nad svima.

Ispada da je smrtnost u Srbiji na mesečnom nivou prilično manja ove nego lanjske godine, kad pandemiju niko nije naslućivao. O čemu se tu radi, saznaćemo kad sve bude iza nas. Ako uz svemoć donosioca čarobne vakcine ikada prođe.

Hajde još jednom da citiram G.G. Markesa, iz jednog intervjua o fantastičnom realizmu: Bojim se da bi smrt mogla da bude večna!

Možda više nema razloga za takvu bojazan: ona, smrt, je već postigla to što je Markes naslućivao.

Nije li ovo preterani, čak prevremeni pesimizam? Moguće, ako se smrt posmatra samo kao fenomen fizičkog nestajanja. Možda je autor ovog teksta donekle i dalje pod uticajem fascinantne i jezive filozofske studije Vladimira Jankeleviča, pod naslovom Smrt. Hladno preporučujem, za strah i njegovo rasterivanje, ohrabrenje i avgustovsku zaparu.

Ovaj uvod je bio neizbežan, kako bih zašao u palanačko beogradsko groblje, i dva njegova kastinska segmenta: ogroman prostor grobnih mesta, ispunjen mrtvim proletarijatom, običnim ljudima kojima je rodbina kupila nestalno večno boravište, ili rozarijum. Ili parče zida za urnu. Možda pogodnost rasipanja pepela u vrtu sećanja ili zaborava. Mesto za klupu, ogradu, nežive fotografije u elipsastim okvirima, stalak za sveće.

Svake godine otplaćuje se na rate taj duboki boravak državi, inače će odozgo biti zakopan novi stanar čiji su potomci zakupili zakupljeno.

Na drugoj, to jest na prvoj strani leži mrtva elita, odvojena u nešto otužno nazvano Alejom zaslužnih građana.

Da vidimo malo šta to znači. Nije groblje, nego aleja. Mrtvi koji počivaju tamo u celosti ili pepelu, zaslužni su zbog nečega. Učinili su podvige, bili su daleko bolji od svih drugih u svemu što su radili, posebnim delima zaradili su večnu pamjat potomstva i roda. Nema pouzdanih merila za baždarenje zasluga, niti se zna ko posmrtno odlikuje plemenitog pokojnika. Ali, u palanačkom Beogradu, mesto u aleji postalo je pitanje prestiža. Počivšima je ionako svejedno, ne mogu da uživaju u zaslugama koje su ih dovele u aleju, pa tako to postaje pir nad biografijama i nemoć mrtvih da se brane od neukusnih ambicija uzvišene rodbine. Olakšanje u tuzi pred zamašnim troškovima koje plaća zahvalna država.

Izvan sumnje je postojanje izuzetnih ljudi koji su dobrotvori svome narodu, lica po kojima je Srbija postala poznata u svetu. Njihova su dela njihovi spomenici. Najvećima u istoriji valja podići obeležja koja će biti usklađena sa njihovom veličinom i skromnošću. Ali takvih ima svega nekoliko, i svi znamo koji su oni. I svi već imaju svoje spomenike.

Aleja zaslužnih, prepuna važnih i po nečemu znamenitih ljudi, ali i opskurnih uljeza, svakako izaziva crnohumorne konotacije. Možda je neophodan konkurs za mesto među slavnima, sa uslovima koje valja ispuniti za života. Zamislite: Šaban uz Andrića, Đinđić pored Badže. Svi na jednom mestu za besmrtnike.

Smrt je konačni lični epilog, emocije posle nje dele porodica i prijatelji. U sadašnjem vremenu smrti, na elitno groblje najlakše ulaze prijatelji i obožavaoci gospodara za sva mesta. To sve više postaje poprište taštine, estradne buke na ukopima i ostvarenje tragične malograđanske ambicije, tabloidni kič smrti.

Na drugoj strani su široka groblja nezaslužnih građana, onih ljudi koji po oceni vlasnika svih grobnih mesta, ništa važno u svojim životima nisu uradili, odvojeni u svom nepostojanju od besmrtnog krema.

Ali, i njihov posmrtni značaj ne može biti zatrt, niti su sasvim zaboravljeni. Iz svoje večne nirvane, mnogi od njih još daju svoje avetne glasove za onoga koji ih mrzi, žive i mrtve.

10.8.2020.

Marinika

U nekom smislu, Marinika Tepić je pametni alarm, koji čuva učmalu Srbiju od mrtvog sna. Snagu crpe iz sebe same, drugih izvora nema. Svakoga dana sretne se sa čudovištem u njegovom dvorištu. I uvek se vraća, kao da joj je malo trošenja. Njene političke partije nema kad nema nje. Ona je već nedeljama prvo, lepo lice Srbije. U njenoj je senci rugobni strašljivi Gospodar, začuđen što ona ne pokazuje strah pred njim.

No, jesam li preterao u pokušaju da obrazložim suštinu njene misije, koju je odredila sama? Ne, nimalo. Marinika se prva i sasvim sama sukobila sa fašistima u Srbiji. Oni su nadirali uz ovu vlast i zajedno sa njom, i sebe su odredili kao kriterijum za naci patriotizam, koji bi važio za sve.

Oni su njoj zapretili javno, što u medijima što grafitima: Marinika shvati, nećemo stati!

Fašizam se ovde ugnezdio u varijanti podmuklog nacionalšovinizma, i našao svoje tumače među potrošenim i misaono zapuštenim intelektualcima. A oni su svoju unosnu paranoju o napadu na srpstvo sa svih strana unovčili udobno se smestivši u memljive zaklone za obračun sa „autošovinizmom“ i još jednom tupom izmišljotinom – drugosrbijanstvom. Ispod njihovih ideoloških koporana izmileli su ultradesni branioci SrBstva, uočivši da im je Marinika Tepić najopasniji protivnik.

I u pravu su. Posebna verzija radikalskog ekstremnog šovinizma jeste platforma za definisanje vladajuće filozofije u Srbiji. Ublaženi fašizam, čak ni kao uteha ne postoji. On dolazi puzeći, ima svoje surove kristalne noći za protivnike. Nekoliko takvih inicijalnih orgija režim je organizovao gušeći proteste protiv autentične firerske tiranije, nasilno gradeći zlokobni pandemonijum: jedan narod, jedna partija, jedan vođa, sa svim pratećim sablastima u njemu.

Marinika Tepić je odmah prepoznala te replicirane nakaze, još dok su bile u ranoj fazi. Postavila je pitanje šta u Srbiji radi britanski fašista Džim Doson, koji je bio gost Miše Vacića i ljubimac Vojislava Šešelja. Napisala je pismo domaćoj i međunarodnoj javnosti o nadirućem fašizmu u Srbiji. Posle toga je stigla najbrutalnija pretnja, koju je potpisao izvesni Tomo Lovreković: „N1 neće pitati Marinike. Mi ih moramo pitati, ispitati i ućutkati jednom za svagda. Sve do jedne. Za početak snajperski, a kasnije artiljerijski. Ili mi ili one.“

Odakle je nesmetano stigla takva pretnja? Samo iz sive zone moći, koju kontroliše onaj koji je ima. Onaj koji drži pod svojim papcima snajpere i artiljeriju, najteža sredstva za obračun sa jednom ženom.

Sve svoje borbe Marinika vodi kao izaslanik dela slobodne Srbije, koja još nije prekrivena blatom. U te pohode uložila je sve što ima od hrabrosti i pouzdanja, uvek licem prkosno okrenuta ka zlu. Sve svoje emocije koje drži na čvrstoj uzdi, uz sudnju strepnju da ne zaplače. Savladala je naše strahove, postavši veća od njih.

Prekjuče je govorila ispred zgrade Telekoma, uslužne kase i osinjeg gnezda režima. Izgleda da se tamo odigrava kolosalna pronevera i da novac odlazi za održavanje sve alavije mafijaške hidre i njenih trutova u partijskoj sekti.

Ponovo je Marinika Tepić stavila nokat u oko čudovištu, pa joj je korporativni siledžija iz SNS-a Draško Marković oteo mikrofon, bacio ga i pokušao da je silom otera iz prostora koji nije njegov. Da li je osiona glupost i dalje najbolja preporuka za visoku poziciju u Vučićevoj Srbiji? Ovo je pitanje suvišno, naravno da jeste, ali režim više nije u stanju da se otrese ni onih mamlaza koji mu nanose najveću štetu, jer je od takvih napravljen.

Juče se ponovo vratila na isto mesto. A to znači da se događa zaista krupna stvar, jedan od lupeških poduhvata, posle kojeg padaju domine i ruši se svaki privid o normalnosti. Telekom je bio istinski gigant, a sitni džeparoši, ubrzanim kursom proizvedeni u pljačkaše, sve su oglodali kao hijene i ostavili samo fasadu – ljušturu bez mesa i kostiju. Mrtvu stvar koja će tek izazvati slične masovne smrti. Čudovište više nema čime da se hrani, počelo je da proždire sebe.

Dok sam gledao potpuno mirnu Mariniku Tepić kako onoj somini objašnjava šta sve ne sme da radi, javio mi se prijatelj iz varoši: Vidiš li ovu ženu koja nikada ne odustaje?

Rekoh da upravo nju gledam…

Pazi sad šta ti govorim, reče mi on. Marinika će da ih sruši. Ne mogu se odbraniti od nje. Od svega mogu, od svih nas mogu, od nje ne mogu…

Ne znam na čemu je sve moj sagovornik zasnovao svoju smelu projekciju, u kojoj jedna nežna žena obara režim koji postaje sve okrutniji dok brani sebe i trezore. Ali, kao da ima nečega u njenom pojavljivanju: uvek je tamo gde im se vide žive rane, gde je najmanje žele i najviše mrze.

Uvek je na teškom mestu gde se neki leprozni komad vlasti kida i sunovraćuje u ponor. Kad je jedne večeri budemo videli da govori ispred Andrićevog venca br.1, pouzdano ćemo saznati da su od svega ostali samo zidovi i da tamo više nema ničega.

14.8.2020.

Vođina zamisao igre

Imaćemo novi stadion! Vest je već bila pod debelim naslagama prašine, jer se još od prve najave videlo da je budalasta. Nacionalni stadion, kolosalni projekat u zemlji siromaha, mogao je da bude samo cinično podsmevanje raji svikloj na sprdnju, bez igre i radosti u njoj i bez navika na život.

Ali, ponovo smo čuli iz usta koja se ne zatvaraju da će Srbija dobiti svoj veliki stadion, i mnogo malih po gradovima i selima, i da para ima. To će biti ponos najvažnijeg graditelja u istoriji cele Srbije, trijumfalne arene svuda kako bi bila iskazana gordost zbog neprekidnog niza pobeda u svim oblastima.

Srbija će dobiti moderna borilišta za fudbal, loptačko takmičenje u kome smo potpuni dunsteri, država čije se ekipe u ogledanju sa malo ozbiljnijim protivnikom redovno vraćaju sa punim mrežama. Svejedno, ostavili smo srce na terenu, reći će nesrećni trener pre nego što ga najure i dovedu još goreg.

Talentovani dečaci su od ranog uzrasta samo belo roblje koje menadžeri preprodaju na podzemnim nogometnim kvantašima. I oni se brzo gase i nestaju u merenju sa darovitijima od sebe. U ligu na srpskim oranicama vraćaju se kao već isluženi veterani bez igre i propadaju tamo gde sve ionako propada.

Nacionalni stadion bi morao da bude dom državnog tima, koji retko dospeva na velika takmičenja, a ako se i provuče ispada ponižavajuće brzo.

Ali sve to je strašno skupo i jedino je najbolje najskuplje, divno izgleda kad se dobro napravi. Tako se stvar vidi na nekim maketama. I ostaje večni spomenik velikanu, čije je nadahnuće kao i uvek došlo samo po sebi, iz nekih nama nepoznatih tamnih prostora, kao lična velika misija za ostavljanje tragova koji se ne brišu. Zadužbina iz puste državne blagajne, građevina koja zaluđuje svojim dimenzijama. Nepotrebna ali čarobna ilustracija svemoći i samovolje koje se ostvaruju jedino u onome što je suvišno i besmisleno.

Ploča na spomeniku igre sa znamenitim imenom darodavca koji nasilno uručuje sebe svome narodu. Potpisi odanosti nekada velikih sportista nekada malom huliganu na podvigu koji u Srbiji menja istoriju. Stub srama za ta imena koja zauvek nestaju u neobjašnjivom podaništvu.

Možda će u takvoj sportskoj areni, gde će igralište imati specijalnu travu, posebnu drenažu i grejače za svako sedište, luksuzne lože za krem ovakve Srbije, možda će dakle u tom hramu sporta biti odigrane i neke utakmice. Recimo 4-5 godišnje.

Šta se ima događati u međuvremenu, kad su svetla pogašena i nikoga nema ni na jednom od 55.000 mesta?

Ništa, eto šta. To je zamišljeni sadržaj za apstraktnu građevinu čiji je idejni projekat stigao iz sfere pretenciozne glupave bahatosti, iz ambicija malog nasilnika da od svega rugobnog što nastaje može da bude sastavljana jedna bista za njega, veća od Nemanjine kad jednom zamakne u onostrano.

Ovo je prostor gde nastaju fontane koje sviraju džez, jarboli koji paraju nebo, gondole što lete nad gradom, grad na vodi koja ne podnosi da se na njoj gradi, spomenici istorijskog šunda koji nadrastaju solitere, trgovi koje svako novo renoviranje konačno devastira. Stalna novogodišnja rasveta koja bi da pretvori Beograd u metropolu svetlosti, gde praznik traje bez prekida. Tamo gde tasmanijski đavoli ubijaju Košutnjak i betoniraju šumu, a lupeži iza kojih stoji sila pljačkaju sve čega se dohvate.

Najbolji smo u Evropi i svetu, ispred Nemačke smo u svakom pogledu, Srbija leti prema nebu. Tako govori Tvorac.

Nacionalni stadion je višnja ili trešnja na torti, kako hoćete, ukras u kruni ludog kralja koji je davno zastranio u merenju svojih dimenzija.

Ako ništa drugo, stadion će imati svoju misiju na samom otvaranju, pa makar posle toga zarastao u paprat. Zamisao vođe da održi trijumfalni govor pred 55.000 izabranih podanika jeste opijajuća. Neće moći da odbije aklamacijski zanos, da najveća stvar u njegovom životu dobije njegovo ime.

Stadion Aleksandar Vučić! Kako vam to zvuči? Veličanstveno prazno u novoj areni koja bi bila simbol preživljenih poraza i onih koji slede.

Bez dovoljno bolnica, vrtića, u zemlji sirotinje gde stalno raste broj gladnih, bez para za lečenje dece, bez modernih škola i učila. Bez mere i objašnjenja čemu će služiti taj Koloseum bez hleba i igara.

Ostaje nam samo da se uzdamo u vladajuću laž. Laž da će biti napravljen stadion verovatnija je od istine da će ga biti.

Kad bude započeto riljanje metroa, a ljudi nađu put za Prokop, zemlja u kojoj je zaparloženo hiljade hektara moravskih rodnih njiva biće zasejana stadionima.

28.8.2020.

Ubijanje Vučića, još jednom

Iz Crne Gore javlja da je Milo pao. Već se razmatraju sve varijante novog dela crnogorske istorije, one koja će biti malo renovirana, nešto od temelja nešto od krova. Ništa nije tako nepouzdano kao povest građena izbornim listićima posle onoliko litija. Kamen na kamenu će ostati i posle Mila, to je rodno plemensko tlo i za poražene i za pobednike, ako jednih i drugih uopšte ima.

Većina, na čijim će temeljima pobednička koalicija graditi novu vlast, slabašna je garancija pouzdanosti, pa i dugovečnosti nove vlade. Čast i obraz na stranu, u to se ne sme dirati, ali svakome može da se proda ono čime raspolaže: sebe, na primer. Zbog toga kilaža jednog poslanika ima i te takav značaj za sledeću krhku vlast. Taj jedan preteže na svakom kantaru, na bilo čiju stranu, a novaca za pazar ima, neka oproste nepotkupljivi.

Jeste Milo pao ali se nije potpuno slupao. Još je tu, biće šef države još dve godine, a iz iskustva ovdašnjeg znamo šta sve predsednik može ako mu se prohte. No ipak, za razliku od ovdašnjeg karikaturalnog provizorijuma, Crna Gora je ozbiljna država.

One izborne noći, dok su još jedne litije dostupnim prevoznim sredstvima ili na nogama označavale svoju trijumfalnu delotvornost, slavlje zbog izvesnog kraja najdugovečnijeg balkanskog vladara imalo je svoj vrednosni ćorsokak, kao tipičan oblik različitih mera autokratije. Oni koji u Srbiji svom silom i iz najbolje pameti čuvaju ovdašnjeg tiranina slavili su pad podgoričkog gazde.

Taj koji je pao još je u sedlu i tek će jahati svoj rodeo na raspomamljenom govečetu, pa je jasno rekao ko ga je sve gurao nizbrdo i pomagao njegovom saplitanju. Njegov prst je uperen u zvaničnu Srbiju, pri čemu Đukanović nije birao najblaže formulacije, ukazujući na krivce koji su po njemu mesecima bili delegirani iz Beograda kako bi rušili Crnu Goru, takvu kakva je bila, a i još jeste.

Za potpisnike Apela 88 nije bilo dileme da li se Vučić mešao u izborni proces. Na primer, Aleksandar Olenik, advokat i aktivista u odbrani ljudskih prava kaže: „Mešanje zvaničnog Beograda, ali i predsednika Republike Vučića u izborni proces u Crnoj Gori bilo je toliko očigledno, javno i temeljno da svaki pokušaj negiranja predstavlja uvredu zdravog razuma.“

To bi samo na prvi pogled značilo razbijanje balkanske diktatorske simbioze, homogena koji bi mogao da oslabi Vučića do granice rušenja. Njegova koncepcija resrbljavanja Montenegra i traganje za tamošnjim Dodikom deo je velikodržavne nostalgije posle odvajanja Crne Gore, čime je i Srbija postala nezavisna država. Tu okolnost je Koštunica u svoje vreme javno oplakao, ni sam ne znajući zašto. Vučić je sekularizacijom SPC u Crnoj Gori, postavljanjem svog arhineprijatelja Amfilohija za duhovnog i svetovnog gaulajtera, pokazao nostalgiju za vremenima koja ne može da vrati, ali može da napravi štetu, kao što je svuda pravio, i tamo i ovde.

Naravno da je dobra vest kad okorela vlast, naučena na sve što negira demokratiju postane smenjiva. Sasvim je izvesno da Milu ističe rok i da će boravak u predsedničkoj fotelji biti bolan, ako stari majstor iznenada na napravi kopernikanski obrt i još jednom se ne izvuče nabavkom čoveka koji preteže na njegovu stranu.

Za razliku od Srbije kojoj vlada više nije potrebna, Crna Gora će ipak dobiti izvršnu vlast pobedničke koalicije, sa čovekom koji nedostaje Milu Đukanoviću.

Optužujući Vučića da je na platformi nacionalšovinizma devedesetih rušio Crnu Goru, Milo je postao crna tema vladajućih medija u Srbiji. Ponovo je najavljen atentat, još jedan posle serije neuspešnih. Vest ovog puta glasi da je Milo naložio svojoj mafiji da ubije Vučića.

Ta omaška u formulisanju pretnje ukazuje da mafija na Balkanu ima svoje legalne poslove, gospodare i naciljane žrtve. Nije homogena, ima mnogo klanova koji su slobodni da u ime naroda izvode radove na teritoriji obe države. Svaki klan ima svoje uvežbane ubice, a taj koga oni odrede za obradu nema gde da umakne.

To bi značilo da i Vučić nije go kao pištolj i ima svoju mafiju, koja sa onostranom mora da pogasi sve zajedničke poslove ako ih ima, i da čuva gazdu. Pa i da pripreti tamošnjem kumu.

Da li nam se to najavljuje da će bliski odnosi dva oka u glavi biti rešavani eskadronima plaćenih ubica? Pa ko pretekne, njegovo je.

Ukazivanje na Vučića koji bi mogao da bude žrtva mafije jeste pouzdan presek stanja stvari među vladajućim klikama. Poruka je da će preživeti onaj koji potegne prvi. Vučić je upozoren, Milo mu je stavio glavu na panj, ali i panjeva i sekira ovde ima na pretek.

Parastosi koje tabloidi drže Vučiću već su dugo spasonosna crna slutnja, deo nekrofilne mitologije o njegovoj besmrtnosti.

Atentati ga čine neuništivim. Vrhovni vođa svih litija čuva svetinje svog svevlašća, izgleda kao da je živ i trči počasni krug.

4.9.2020.

Zašto Srbija nema vladu

Pokazalo se da Srbija ne može da dobije vladu.

Zato što u njoj živi narod koji ne trpi vlast nad sobom.

Svi su već zaboravili vreme kad je ovde postojala vlada koja ničemu nije služila osim onome koji ne želi da ima novu.

Stekli su se svi uslovi da Srbija nikada ne dobije vladu jer nije znala šta činiti sa njom kad je ima, kao što vlada ne zna šta da radi sa državom koje nema.

Sada kad vlade nema znamo ko vlada vladom kad je ima a i kad ne postoji.

Novu vladu treba sastaviti od nečega, ali ovde nema ničega.

Šef države svog mandatara ne pokazuje nikome.

On mandatara drži u svojim rukama i odvojenog od naroda u izumiranju.

Ne sme da pokaže koliko mu je mandatar mali i nedostojan, kako ne bi zgranuo pristojni deo građanstva.

Šef ne zna koje bi poslove poverio vladi da je ima. Ne postoji ništa što bi njegova vlada umela, zato je nema. Sve čega nema, on drži u neizvesnosti.

Sednice vlade su besplodne, štetne i dosadne, zato je najdelotvornija vlada koja nije formirana.

Vlada koja ne postoji može da bude primer kako u budućnosti sastavljati vlade.

Vlada koja ne postoji drži u sebi ministre koji ne postoje, bivše ljude koji nisu imali razloga da ih bude.

Šef države već mesecima bira ljude kojih neće biti za vladu koje neće ni biti, ali nema nigde čoveka ni oko njega ni pred ogledalom.

Bez posredništva izvršne vlasti, ostao je sam sa svojim narodom koji mu je odnekud nepoznat.

U neprekidnom je dijalogu sa jednim od sebe, i od sebe ne može da dođe do reči. Ljut je na sebe zbog svoje neobjašnjive mnogobrojnosti.

Sastavljen je od više osoba koje ne može da sastavi sa sobom.

Zato razmišlja o vladi nacionalnog spasa.

Ili o vladi eksperata.

Ili o koncentracionoj vladi.

Ili o koncentracionom logoru.

U logoru postoje samo vrhovni komandant, Vulin i kapoi. Kakva vlada, hajte molim vas!

Ako Srbija dobije vladu, vladi neće biti potrebna Srbija.

Ovde se vlada van Srbije i van pameti, vladar nad vladama nikako da uđe u sebe, dok mlatara okolo mandatarom. Mali mu je mandatar da se dohvati.

Umesto vlade još postoji krizni štab.

To je vlada u senci koja ima potpukovnika Kona za šefa hunte u senci.

Vlada u senci voli diktaturu, ali ne može da uvede vanredno stanje.

Vlada koja ne postoji voli vanredno stanje, ali ne može da uvede diktaturu zbog diktatora koji postoji, ali ne može da uvede vanredno stanje koje nije ni ukinuto.

Srpska vlada u nepostojanju održaće zajedničku sednicu sa bilo kojom vladom koja ne postoji, ako se takva pojavi.

Pre nego što odredi mandatara, davalac mandata će dobiti stolicu u svom kabinetu, ali će to uraditi stojeći.

Srbija je mrtva bez vlade kao i sa njom, bez predsednika a i sa njim.

Mrtvim organizmima ne trebaju organi.

Zbog toga Srbiji ne treba vlada niti će biti potrebna, organ vladaoca nad agonijom sasvim je dovoljan. Čak i ako se sastavi vlada će imati samo jednu sednicu: parastos za sebe i tvorca.

Večnaja pamjat za besmrtnog.

25.9.2020.

Enciklopedija mrtvih

I živi i mrtvi u Srbiji služe samo kao predmeti ledene statistike. Živi nisu sigurni jesu li preživeli, mrtvi su samo broj koji nije pouzdan kao ni njihova smrt.

I jedni i drugi ovde imaju podjednaku pažnju vlasti. Mnogi koji su pokopani nisu nikada umrli, takvih ima tri puta više, iako ih među živima ima tri puta manje.

Laž da su pokojnici živi, ovde je jedini način da se brine o životu koga nema, a da se smrt prevari kao i sve drugo.

Umrli su pomogli preživelima da glasaju za svog ubicu, a i njima je omogućeno da se jave iz groba. Mrtvi su u Srbiji njeni najpouzdaniji žitelji. Ne traže ništa, samo daju glas od sebe.

Njihovi glasovi su obezbedili ubedljivu većinu, i u toj revnosti oni će tek pokazivati svoju posmrtnu vitalnost.

Ovde su i život i smrt velika tajna. Epidemija je odnosila ljude jedino u prisustvu vlasti.

Da se život ne bi širio ulicama bez kontrole, Gospodar zaraze ga je zatvorio u tamnice i zaturio ključeve.

Krizni štab je svakoga dana prepadao žive a tešio umrle. Predlagao je samo one mere koje su uspostavljale laž kao jedinu nadu a istinu kao izvor straha.

Članovi štaba koji po zakonu ne može da postoji, postali su kaplari građana koji su nestali negde pod zemljom a oživeli u saopštenjima štaba.

Nije zabeleženo da je bilo ko od umrlih opovrgao tvrdnju štaba koji ne postoji da ne postoji ni on.

Svaki od članova štaba je lagao da ne laže, svakoga dana krivotvoreći istinske smrti u živote bez dokaza.

Tamničar, koji je diktirao tekstove dnevnih melodrama i skrivenih čitulja, bio je uveren da smrt ne ulazi kod utamničenih staraca. Iz kućnih zatvora stizali su glasovi podrške: despote, pozdravljaju te oni koji će umreti, ali tvojom milošću to neće biti zabeleženo. Bićemo tvoji onostrani.

Dve trećine onih koji su nestali, ponašali su se kao da su živi. Nije ih bilo ni među svojima ni na grobljima. Krizni štab se ljutio na mrtve koji se nigde ne pojavljuju, i tako nanose štetu zvaničnom saopštenju.

Oni koji su umrli uprkos krivotvorenoj statistici, naneli su štetu Kriznom štabu i njegovim naporima da se mrtvi sakriju tako što će biti pokopani.

Sa najvišeg mesta je stiglo obećanje da će biti tesna sva groblja ako babe i dede napuste svoje tamnice.

Ljudi su zbog straha od gubitka mesta požurili da ga nađu, niko ne voli da mu bude tesno.

U razgovoru sa umrlima koji su preživeli, Krizni štab je saznao da nigde nije toliko tesno kao na mestima gde je Gospodar zaraze kopao.

Kako su se primicali izbori, broj umrlih se naglo smanjivao, tako da pokojnici nikada nisu obavešteni o tome šta ih je snašlo.

Posmrtni život se vratio u Srbiju, izbori su bili njegov poslednji oblik.

Starci su dobauljali do biračkih mesta i dali svoj glas za pobedu. Među njima je bilo i živih.

Pobednici bez protivnika proslavili su pobedu na elitnoj žurki uz razmenu pljuvačke i drugih prigodnih telesnih tečnosti.

Odmah posle slavlja, zaraza koja nigde nije ni odlazila, ponovo se vratila.

Ponovo je najavljen policijski čas, kao vedri oblik predsmrtne slobode.

Neprijateljske legionarske snage su bez milosti pretukle mnoge građane, uz poruku: možda ste preživeli virus, ali nećete nas.

Pre tri dana smo saznali da je istina samo to da nas lažu.

Čovek koji uvek laže slagao je da ne zna za sve te laži.

I sad niko od nas ne može da bude siguran gde je upisan: među žive ili one druge. I kako mu je? I gde je? I da li postoji?

Ništa više ne znamo o sebi. Možda ovako izgleda smrt.

2.10.2020.

Vidojković

Neizbežna je ovih dana književna distopija Marka Vidojkovića: Đubre. To je roman hiperrealističke fantastike, jedno surovo pronicanje kroz uništavajuću, zaraženu srpsku deponiju. Ogled o mazohistima koji su punih osam godina svojih mlitavih života prepustili gospodaru zatvora iz srca tame, i još trpe sve ono što čovek trpeti ne može.

Pišem ovaj tekst u pauzama čitanja. Sve naše najcrnje slutnje o tome šta nas drži u statusu socijalne smrti, Marko je pretvorio u priču razgranatu do beskraja, i ona ne može biti okončana bez pobune protiv nas samih.

Ljudoidi vladaju nama i u nama su, oni su tvorci naših bolesti, smrti i zabluda. Živeti sa sobom takvim i sa njima u sebi nije oprostivo, ali amnestija za nas mrtve je smeće kao utočište i spas od slobode. Ništa jezivije se ne može dogoditi, svi su krugovi pakla samo u onome na šta pristajemo, sve su sablasti naša tvorba.

Je li to Marko želeo da nam kaže, ili se samo igrao svojim stilom, svojom brutalnošću dobrog momka buntovnika, koji nikako ne trpi sebe dok ćuti.

Đubre će tek živeti kao stravična parabola o presudi koju smo doneli sebi, o najavljenom ustanku koji neizbežno sledi, nije na vidiku a nije moguć bez Vidojkovića, koji je sve to najavio i započeo. A ni bez mene, čvrsto verujem, u prilično ozbiljnim godinama. Pa ni bez Danila Vidojkovića, Markovog strica kome nekako ovakvi tekstovi možda dođu kao pobunjenička literatura. Nisu moguće pobune bez stričeva.

Marko je autor manifesta bunta, još od Kandži. Pokušavaju da u njemu vide urbanu legendu, kako kaže profesorka Vodinelić, ali on je revolucionar. Prevratnik kad je prevrat neizbežan, a sada jeste. Svi su njegovi radovi pobunjenički, tekstovi napisani savršenim brutalnim stilom. Bez licemernog otpora prema psovki, Marko taj problem nema, nema uglađenosti u buntu.

Vidojković ume da prepozna sve nijanse elitne političke pornografije, da bezobzirno oslika makroe, kurve, podlace i njihove sluge u njihovom odvratnom brlogu. Ne štedi nikoga, niti ga je briga kad pobesne zbog njega. Uveren sam da ga takve reakcije inspirišu i oplemenjuju njegovu literarnu brutalnost. Poseduje beskrajnu sposobnost da izbacuje iz ravnoteže diktatore i one što pokušavaju da liče na njih, klovnove, pajace, seize, dvorsku poslugu i brisače kraljeve guzice (nekadašnje ugledno zanimanje na engleskom dvoru, obavezna viteška titula). U simboličnom smislu a možda i stvarno, za takvu čast i ovde ima sve više kandidata, jer ima mnogo posla.

Marko je roker u dobrim godinama, mladih rokera više nema. On ima svoj bend Crveni vetar ali nije šef u njemu nego je tek na drugoj gitari. Frontmen je njegova supruga Đurđija. Sve su pesme posvećene ljubavi ili depresiji, ili i ljubavi i depresiji, kao, na primer, na albumu Ljubav i depra.

Emisija Dobar, loš, zao je kultna u svojoj originalnosti. Niko i ništa ne liči na to što prave Nenad Kulačin i Marko Vidojković. Proterani su iz Šapca, nekada slobodnog grada koji su trijumfalno okupirale naci falange SNS-a. Beskrajna je zajebancija koja se odvija u duhovitosti njenih tvoraca. Izvor za njihov dijalog su opasne budale na važnim mestima. Blesani ne vide sebe, a ova dvojica ne štede nikoga. U tom razaranju visokih, besramnih gluposti, Marko, takav kakav je, nema milosti. To i nije posao za altruiste, nego za podsmevanje onima koji sebe shvataju smrtno ozbiljno, a umreće od zajebancije, kad tad.

Maskota emisije je magarac, čini mi se da su mu autori nadenuli ime Sima. Ta plemenita životinja nije za poređenje ni sa kim iz smeća. Njihove teme nisu mazgovi, svinje, ćurani ili goveda. To si divna stvorenja, prijatelji ljudi.

Nego su to gramzive, smrdljive hijene.

Lako se prepoznaju u romanu Đubre.

Ponekad Marko i ja popijemo pivo u Mirijevu.

Ovo Mirijevo je idealno za pivo. Ne znam zbog čega, ali tako mi se čini. Tako kaže najodlučniji srpski revolucionar.

Ni Lenjin ni Bakunjin ni Kropotkin ni Bakić. Nego Marko Vidojković.

Jebem ti ovaj smrad, kaže. To hitno mora da se čisti.

Živeli druže, kažem ja.

Jebaćemo im mater!

12.10.2020.

Epidemija i tiranija

Evo, bolest ponovo i nezadrživo nadolazi sa svih strana. Epidemija nigde nije odlazila odavde, postala je naš neprijatni saputnik koji nas drži u stalnom strahu od ovako krhkog života. Taj strah se podstiče i neguje kao najava opšteg pomora, samo ako se ne uozbiljimo. Građanska neozbiljnost, ako sam dobro razumeo srdite prekore koji dolaze iz srca tame i struke, uzrok je naše moguće, i skoro izvesne propasti.

Ne možemo znati šta se zaista događa oko nas niti u nama, šta je sa vakcinama i krdom koje pokušava da se prokuži, ali mu ne ide. Pandemija koju izaziva neuništiva korona, jedini je uzrok smrti koji se računa, sva ostala milionska umiranja prolaze mimo sveta, neopažena kao i uvek.

Hajde da malo zavirimo u naš utrnuli socijalni život, i tamo potražimo znake ravnodušnosti prema životu i smrti od samo jedne stvari. Ljudi su skloni da se adaptiraju na strah, pa i na stalno podsećanje o mogućnosti najgoreg ishoda. Ali, ovde se slobodni građani očima svojih spasilaca vide kao vaspitanici kojima je sloboda oduzeta, pa im više i ne treba. U neslobodnim društvima bolest je samo sredstvo za dalja ograničenja, ako je moguće i potpuna. Na taj način bolest se prepušta svom toku, a kontrola nad životom ljudi postaje tiranska opsesija.

Takve kontrole nema bez zabrana. Zabrana mora da bude zastrašujuća, a pretnja o tome neprekidna.

Videli smo koliko je nestručan Krizni štab, nepouzdan i lažljiv u svojim opasnim protivrečnostima. Njegovi glasnici nemaju veze sa bolešću, ne znaju šta da rade, ali imaju sa režimom i njegovom zlom naravi. Pandemija je idealni saveznik koncepcije svevlašća, pri čemu se zdravi ljudi zatvaraju u geta a bolest pušta na slobodu, jer niko na zna šta će sa njom. Nje ne bi ni bilo ako bi nestali ljudi. Zato je oduzimanje slobode ponovo njihova najbolja ideja.

Ponovo je Predrag Kon, posle samo jednog dana pauze pripretio okupacijskim policijskim satom, vanrednim stanjem i zaključavanjem Beograda. Narod ne zna drugačije, on je navikao na motku!

Da ovaj tekst ne bi bio proizvod samo laičke logike, malo sam popričao sa strukom, ali istinskom. Epidemiolog koji je nekada radio na VMA, kaže da štab radi pod pritiskom politike i panike i da mere koje predlaže Kon samo podstiču bolest. Ideja o zaključavanju Beograda je nelogična i pogubna. Ako glavni grad ima najviše obolelih, njegovo zatvaranje pretvara ga u haotično žarište. Unutrašnje izolacije u izolovanoj trećini Srbije nisu moguće, takvih modela nema, nema sredstava niti ljudi koji bi kontrolisali karantin iznutra. Nema lekara, nema vakcine, nema lekova. To bi omogućilo širenje zaraze na više desetina hiljada ljudi za kratko vreme.

Doktor se nada da je ta ideja samo pretenciozna glupost, čiji je cilj održavanje opšteg straha. On misli da „štab“ mora da nauči osnovnu stvar: kako se obraćati ljudima. Poštovani građani, za početak.

Dakle, poštovani građani, mi nismo vlast nad vama, želimo da pomognemo. Želimo da nam verujete. Govorićemo vam samo istinu koja će biti proverljiva, ništa neće niti sme biti urađeno silom, niti na grub način. Sva ograničenja, ako ih bude, moraju da budu logična, humana i dobro obrazložena. Ne služimo nikome, samo vama. Sa nama su sada najbolji ljudi, želimo da im verujete. Kon, Nestorović, Kisić, Tiodorović, Gojković više nisu ovde i neće biti u prilici da šire strah, budu transmisija jedne volje, nanose štetu opštem zdravlju i masovno ugrožavaju živote u Srbiji. Svi progoni lekara iz grupe Ujedinjeni protiv kovida prestaće odmah, i oni će uložiti sve svoje snage i znanja u lečenju obolelih.

Na primer.

Mere: samo maske, distanca, suplementi za imunitet. Mogući oblici povratka radosti, bliskosti i ljubavi. Najgora je bolest ostati bez dodira.

To je sve u razorenom sistemu. Sistem nisu rasturili oboleli niti opšta neozbiljnost, nego čežnja za svevlašćem uz niz kapitalnih, patoloških laži. I lekarska posluga čiji je smisao postojanja da te laži opravda.

Ako nećete pobunu na ulicama Beograda bar dok ne prođe ovo, ne pretite nego poštujte građane Srbije. Ne umete to, ali probajte. Sklonite negde Kona, ili mu dajte da bude noćni portir, izbacivač na manjem splavu, stražar, zatvorski čuvar, komandir voda, upravnik staračkog doma, dreser virusa… Bilo šta, samo neka zaćuti.

19.10.2020.

Smrt Familije

Mafiji u Srbiji preti konačna smrt.

Nikada ranije nije bila tako preplašena, tako da više ne zna za sebe. Ona ne zna, ali njen predsednik zna.

Odlučio je da joj odrubi glavu, bez ikakve milosti, ili da bude još suroviji: razbiće joj maljem lobanju. (Ovo je bio citat.)

Namenska vojna industrija koja proizvodi najmodernije ubilačke maljeve, pravi posebno dizajnirani malj za predsednika sa ugraviranim inicijalima.

Posle presudnog udarca u glavu mafije, predsednik će ga nositi sa sobom, a za tu potrebu otvara se formacijsko mesto maljonosca u rangu Nikole Selakovića.

U doba Knjaza taj je imao drugo zvanje. Nećete valjda da predsednik bude sam svoja vucibatina?

Maljonosac će se truditi da drži predsednikovu močugu tako da mu ona uvek bude pri ruci.

Predsedniku bez malja nedostaje najvažniji deo rukovodećeg tela. Bez ćuskije nema čime da donosi odluke. Malj, ćuskija, toljaga, lanci, šipke, Sima Spasić. To su u Srbiji mislene imenice.

Egzekucija mafije udarcem u glavu biće javna.

Već je počelo hvatanje mafije po Srbiji.

Predsednik je želi živu.

Nema jakog utiska ako mu za egzekuciju dovedu mafiju koja je precrkla od straha, smeha, ili je neko ubio iz nehata.

Iz raznih krajeva zemlje javljaju da je mafija viđena i da se nalazi na svom mestu.

Izgleda da ne mari za predsednikove pretnje.

Mafija zna da je njena glava na ramenima predsednika i nastavlja u ime naroda.

To, gde je glava mafije je državna tajna, ali su je strani plaćenici otkrili. Razbijanje mafije specijalnim maljem, to bi bio udar na ustavni poredak, državu i sistem. To bi bio atak na Vučića i njegovo pregalaštvo u napretku Srbije, kaže se u saopštenju izvršnog odbora vladajuće mafije.

Ne može se zbog obične mafije ugroziti njena država.

Zašto onda mafija želi da digne ruku na sebe?

Kako će maljem trijumfalno razbiti svoju glavu?

Zar mafija nema drugi izlaz nego da joj njen vrh preti fatalnim smlaćivanjem samog vrha?

Kako to da mafija koja je u punom cvatu, nije našla bolji izlaz od iznenadnog samoubistva?

Šta će mafija posle sebe, bez sebe, ako je ona jedino što imamo?

Kako će opstati nacionalni heroj koji toj satani razbije glavu i tako ostane bez svoje, kao poslednji, nezaštićeni svedok?

Kad mafija bude konačno mrtva, hoće li on koji hoda bez glave biti živ nad svojom nevinom žrtvom? Može li i mrtav da dovrši svoje životno delo.

Od čega će živeti oni koji nikome nisu pripadali?

Od turizma. Ovde će dolaziti Sicilijanci, Kolumbijci, Čikažani (tako li se kaže?), da vide čistu zemlju, koju je mafija ogolila do koske, a onda bila ubijena maljem. I preživela tako mrtva, življa no ikad.

Kako ste to uradili? – pitaće uvažene strane delegacije.

Koza nostra, reći će predsednik, noseći malj. Naša stvar. Hoćete da vam poklonim po jedan? Selakoviću, zapakuj.

Čekajte, odakle vi ako mafije više nema? Čija vam je to glava?

Eeeeeeee!

23.10.2020.

Useljenje

Vlada već postoji, možda je i počela da radi. Dobili smo je u vremenima nadolazeće katastrofe, njen tvorac je sastavljao sudnjim mukama. Ministri sa portfeljima a i bez njih polagali su zakletvu i položili.

Premijerka je podnela ekspoze, a podneli su ga i narodni poslanici vladajuće sekte. Pred vladom su teški zadaci i veliki izazovi, rekla je. Prvo moramo da pobedimo koronu, teško je ali uvek smo pobeđivali, ovo je zemlja zdravlja, razvoja i ponosa. Zatim dalji rast, sve što raste htelo bi da raste, otprilike tako, i konačno pomoć predsedniku u borbi protiv lopova i domaćih izdajnika, i sprečavanje monstruoznih napada na njega.

Čekaju nas krv, znoj i suze, potreban nam je Čerčil a dobili smo Anu koju smo već imali. Škola mišljenja koja slabo ceni ovu vladu ne bi trebalo da postoji. Ono jest, Đuka se izlanuo da nije neki domet postati ministar, to je slučajnost i moglo bi svakome da se omakne, i ovako su ovi sabrani s koca i konopca, Frankenštajn vlada čiji je život oročen vrhovnom voljom.

Ali, ipak… Premijerka više nije onako smlaćena službenica koja se snebiva od sebe same, naučila je da bude energična i krajnje domaćinski troši svojih stotinak reči kojima štedljivo raspolaže. Ume da podvikne, konačno razume kako da razume, naučila je šta je ljubav u politici a šta mržnja u odbrani ljubavi.

Bez vlade smo živeli isto tako loše kao sa njom, ali bar je premijerki bolje. Na svima koji vladaju vide se tragovi kastinskih razlika, izgledaju nekako otmenije, klasa za sebe dok ne otvore pogana usta. Ne mislim, naravno, da vlast po načinu života treba da bude ravna pučanstvu, niti da premijerka, recimo na posao odlazi biciklom, kao u Norveškoj. Ne verujem da Ana zna da tera to čudo od prevoza na nožni pogon, nigde ispred vladajuće zgrade ne videh one kuke za kačenje bicikla.

Protivnik sam egalitarizma i teorije jednakih stomaka. Njihov predsednik beše za Politiku sastavio pismeno pod naslovom Elita i plebs, gde je izneo svoje viđenje odnosa srpskih patricija i plebejaca. Nismo svi isti, po najboljima se vidi šta je život, ako se ovako nastavi, za koju godinu svi će imati vile na Dedinju i živeće u komšiluku sa Tomom i Anom. Za predsednika se ne zna gde živi, karavan sa pratnjom dovodi ga na posao odasvud.

U onu vilu, gde je nekada živela i umrla Jovanka Broz, useliće se Ana. Neka joj je sa srećom, ionako se godinama potucala u neuslovnom smeštaju.

Za gletovanje, molerisanje, krečenje, unutrašnju dekoraciju, valjda tu ide i nameštaj, pločice za kupatila, vlada je utrošila 2,5 miliona evra.

To je lepa zgrada, rekla je Ana, jedna od najlepših u Beogradu. I treba da se uredi. Hoću li ja u njoj živeti, rekla je Ana, odlučiće vlada.

Useljenje u novi dom je srećan događaj.

Sabere se familija, dođu komšije i prijatelji. Aj‚ nek je sa srećom, da uživate ovde i množite se, svaka čast, kakva kuća. Muzika, trube za takvu palatu, Ana da povede oro u velikom dvorištu, hor staraca iz PUPS-a peva Mnogaja ljeta. Vatromet u izvođenju dvojice ministara sile. Ministarka kulture Maja uzdiže stvar na odgovarajući nivo, kakav folk, sve ima da bude aristokratski, glavni gost drži skromnu zdravicu. Napredujemo, evo vidite, ovo nigde u Evropi i svetu nema, mogu samo da nam zavide, ovde je za Anu iskopana najmodernija septička jama u Evropi a možda i u svetu, jel tako Ana, iskorenićemo bolest, gde si Konu, ajde kaži nešto, imamo 1.500 novoobolelih, ali to je daleko manje nego u Španiji, o regionu da ne govorimo…

Pa sad neka nešto kažu Đilas, Šolak i Kosmajac…

Kosmajac je umro, predsedniče…

A dobro, nisam znao… Ali Ana nema ni delić onoga što oni imaju, ona će to da vrati kad joj se završi mandat, kao što je Toma pošteno vratio, eno još pregovaram sa Dragicom, a nabavio sam i nove respiratore, mada ovi koji nas ne vole tvrde da vakcine ne valjaju, neka probaju pa nek vide. Odoh ja, stigao Lazanski, doneo mi balalajku od Putina…

Komšija Mitić dolazi do moje razglavljene kapije, veli, što ne zoveš da ti ovo sredim… jesi li video ti ovo za porez? Sad moram da plaćam kokošarnik gde držim petla i dve nosilje, kućicu za kuče, obor za dve svinje. A za koze sam spremao da ozidam nešto, al ne daju. Gde da ih držim? Na mojega?

30.10.2020.

Vrhovni sa žicom

Gazda se vratio iz Crne Gore. Nisu mu dali da govori na sahrani Amfilohija Radovića sa kojim je gajio uzajamnu mržnju. A on je i te kako imao šta da kaže svome narodu i dodatno objasni kako valja tugovati za pastirom koji ga je u svoje vreme proglasio izdajnikom i neznalicom.

Video je da na nekim mestima glupa nadmenost ne pomaže. Bio je na samoj margini velike patetične sahrane koju bi svakako obeležio svojom besmislenom tiradom i besramnom hipokrizijom. O mrtvima se uglavnom govori sve najbolje, ma kako bile teške reči koje je pokojnik izgovorio za života o prvom i najgrđem licu Srbije. Ali to lice je naviklo da jedino za mrtve donekle bira reči. Crna Gora je ekološka država, bar zbog toga mu tamo nije bilo mesto, zato je morao da ćuti. Ni ovde ni tamo, on nema svoj narod, to da neko bude njegov, jeste poniženje bez oporavka.

U Crnoj Gori Vučić je obrukao Srbiju, kaže Siniša Kovačević. Da nije, to više ne bi bio on. To je učinio na više načina, u svakom pogledu i na svakom mestu gde je bio.

U Srbiji ga je ponovo sačekala smrt. Na pandemiju je pristao kao neizbežnu saputnicu, on je sa njom rezignirani jahač apokalipse, i neće zatvarati ništa. Kafane moraju da rade, Srbije bez birtija nema svoju istoriju niti budućnost. Lično je probudio pacove u galeriji Beograda na vodi.

U Krušiku je u nekontrolisanoj eksploziji na opitnom poligonu poginuo inženjer Miroslav Jovanović, otac troje dece. Koliko se zna, Jovanović je sa svojim kolegom radio na inoviranom ili novom protivoklopnom projektilu. Opitni poligoni su inače mesta za posebno delikatne pristupe predmetu radnje, jer se bez izuzetka rukuje sa vrlo opasnim sredstvima. Jovanović nije prva, a svakako ni poslednja žrtva haotičnog nemara, posustale vojne industrije i opasnih mutivoda u njoj. Bilo je tamo i masovnih pogibija zbog premora materijala i ljudi, loše organizacije, stare tehnologije. Ništa se u takvom poslu ne dešava igrom slučaja ili samo po sebi.

Ne verujem da će istraga Ministarstva odbrane učiniti ovu tragediju bar malo jasnijom. U stvari, istragu je već okončao Vrhovni osobno, i on je odmah proglasio žrtvu za krivca. Evo šta je rekao: „Na maljutku je trebalo povezati žice. Očigledno su žice bile pogrešno privezane. Dobićemo ceo izveštaj. To su stvari koje se dešavaju u fabrikama oružja, uvek će se dešavati…“

Šta sve sadrže četiri navedene rečenice? Čemu nas uči prvi vojskovođa Srbije i neuporedivi ekspert za pogibije svake vrste? Prvo, on zna šta je maljutka, što je ohrabrujuće. To je inače sredstvo za protivoklopnu borbu, sovjetskog porekla. Stari model je bio vođen tankom sajlom (mikro kablom) i džojstikom u rukama operatora na lanseru.

Ali, maljutka je u svom izvornom obliku beznadežno zastarela, mada joj je domet 3.000 metara, i probija oklop do 480 mm. Šta se sa njom tamo radilo, ako je ona i tako arhaična, celovit i bezbedan sistem?

Vrhovni kaže da je na maljutki trebalo povezati nekakve žice. Ali žice su, kaže on, bile pogrešno povezane.

Vojskovođa nije mogao da čeka da bilo ko pre njega govori o nesreći. Direktor fabrike, nadležno ministarstvo, na primer, načelnik artiljerijsko-raketnih jedinica, pirotehničari. Eksperti koji se bave rizičnim opitima. Električar koji zna šta sve mogu žice bez izolacije.

Dijagnoza sa žicama je dokaz da ovde postoji opasna inverzija nadležnosti, koja će nas svakako voditi do velikih katastrofa. Pogrešno povezane žice na maljutki, to je skoro savršen naziv za komediju o tragičnom sveznanju, u kojoj jedino onaj koji nema pojma ni o čemu objašnjava sve.

Ali na pogrešno povezanim žicama se ne završava još jedna etapa misaonog paradoksa prve glave Srbije. On predviđa budućnost, sa žicama ili bez njih, pesimista je i baš ga briga: to su stvari koje se dešavaju u fabrikama oružja, i uvek će se dešavati!

Ama, ko ti je to rekao? Na primer, u 20 gigantskih fabrika, koje su masovno proizvodile oružje i municiju za velike armije u Drugom svetskom ratu, nije se dogodio nijedan veći incident. Među stotinama hiljada projektila.

Ono jest, tada još nisu postojale maljutke sa žicama koje je trebalo povezati na jedini mogući način. Vladalac je presudio: nema drugog krivca osim onoga koji je poginuo svojom greškom. Fabrike su to, gine se, dešava se i uvek će se dešavati.

Crnogorci su uspeli da ga ne slušaju tako što su mu zabranili da govori. A kod nas se takva logoreična, zlokobna nesreća događa više puta u toku dana. I čini se da nam spasa nema.

3.11.2020.

Salto crne dame

Vidim, građanka Čomić uživa u svom prilično nadmenom činovničkom gardu. Uverena je da jedino na taj način kao sveža ministarka može da se obrati javnosti, sigurna da će biti zadovoljan bar onaj koji ju je izabrao.

Njena je izjava, naime, bila sačinjena isključivo od ambicioznog lutanja i uzastopnih misaonih slomova, tako da nije sigurno kako se ta osoba uopšte kreće u svom zaludnom poslu. Inače je dobila resor koji se bavi ljudskim i manjinskim pravima, i zamislite – društvenim dijalogom.

Ako ljudska prava ostavimo njihovom predsedniku, a manjinska Levijatanu, Gordani Čomić ostaje društveni dijalog, stavka koju je jako teško definisati. To može da bude sve i ništa, od svega nevažnog po malo. Opšta stvar i svako mesto gde ima ljudi koji još opšte među sobom, dakle razgovaraju o bilo čemu, ali bez dijaloga zamišljenog jedino tamo gde takve ljudske aktivnosti nema. Zbog toga što je u završnoj fazi odumiranja. Čini se ipak, da je takav resor divljom gradnjom sklepan specijalno za Gordanu. Svoj salto mortale je objasnila još dok se zaletala da napravi premet, to je borba za bolji položaj žena u ovakvoj Srbiji. Jedino bi je to zanimalo, ništa više.

Inače je izgledalo kako je Čomić nepomirljivi politički protivnik Vučića. Pripisivala je njemu lično najgore osobine, i to je činila uverljivo i strastveno. Kao i zasluge za sve ono što nije dobro u Srbiji, a ništa nije dobro. Izgledalo je da nju takvu ništa ne može da skrene s puta, jer je ubedljivo proricala brzi sunovrat režima i egomanijaka na njegovom čelu.

Njen politički ugled i energična borbenost, naglo su usahli pred najgorim izborom. Pokazala je kako se demokrata brzom evolucijom, kao veliki insekt kod Kafke, pretvara u naprednjaka, ne žaleći ni malo za sobom i svojom slikom iz prošlosti.

Ali, dobro, etike u politici možda zaista nema, pa su sve zamerke koje se tiču gaženja sopstvenog vrednosnog sveta i stvaranje novog u ozbiljnim godinama, možda suvišne. Čomić je bez griže čiste savesti otišla tamo, u čopor za kojim je možda već dugo čeznula. Konačno, to je njena stvar i njen iskorak unatrag, ljudi su ipak napravljeni od lomne građe. Ni tvrda uverenja, zakletve, obećanja, najbolje ideje, ljubavi i prijateljstva ne traju večno. Ni u šta i ni u koga se bez rezerve ne može verovati.

Neka preokret ministarke Čomić ipak ostane njen lični izbor. Samo ona zna šta je odvelo tamo gde su je uzdigli ili srozali na svoj rang. To će saznati kad sve prođe.

Ali posao državne činovnice koja na prvom koraku pokazuje aroganciju neznalice, postaje opšti problem. Videlo se da ministarka pojma nema šta treba da radi, a to je objasnila retko besmislenim verbalnim opitom. Pitanje se odnosilo na Žaklinu Tatalović i njeno stradanje pred podivljalim režimskim turbo umetnikom na Pinku. Ovako je odgovorila Gordana Čomić: „Saopštiti svoj stav mogu lako i jednostavno. Onda je problem ako kršim svoje nadležnosti u jednom slučaju, da li će vam se sviđati u svakom drugom slučaju? Ovde je tema medij, kao što je u drugim slučajevima verbalnih pretnji tema ministarstvo policije, ili u slučaju zlostavljanja neko državno ministarstvo. Ovde je u pitanju medij, a članu vlade je zabranjeno da komentariše kako mediji treba da rade, kao što je članu Vlade zabranjeno da komentariše sudske istrage i tužilačke postupke… To treba da uradi onaj koji je iz budžeta plaćen da to uradi“.

Tumačenje navedene potpuno besmislene izjave moralo bi da bude još besmislenije, i zahteva nemoguće raspetljavanje ideje o tome šta Čomić uopšte govori. Tačnije, šta je želela da kaže u nastojanju da verbalnom enigmatikom ne kaže ama baš ništa što se može pojmiti kao misao. Upravo to, potpuno, esencijalno ništa. To je samo indikacija da je ženski naprednjački kabinet dobio ministarku iz drugog stada, koja je potpuno na mentalnom tragu alfa ženke Ane Brnabić. Razume i ona da ništa ne razume! Dakle, ništa što je u društvu važno za njegov opstanak, toleranciju i socijalnu normalnost, nije u nadležnosti ministarstva Gordane Čomić. Pa šta onda postoji u opisu posla tog nadleštva? Takođe ništa pod milim bogom.

Šta bi bilo ljudski, posebno ženski da se očekuje od Gordane? Setimo se, njen demokratski put ka naprednjačkom vrhu, započeo je lamentom nad sudbinom žena u primitivnom patrijarhalnom društvu i dominaciji nasilnika od vrha do dna države, koje je takođe na vrhu.

Mogla je jednostavno da kaže kako osuđuje javni prostački ispad državnog turbo folkera. I da će sve zlostavljane žene svakako biti pod njenom visokom pažnjom i zaštitom. Samo to bi bilo dovoljno da pokaže kako je u brlog ipak stigla iz nekog boljeg sveta.

Ali, ona to neće uraditi. Uzdignute glave i očarana sobom, veruje da je konačno izvan svakog zla. Tek sada kada je svim svojim preostalim snagama u njemu.

17.11.2020.

Fudbal i smrt

Fudbal u Srbiji zamire kao i sve drugo što jeste i nije igra. No, koga je briga u šta se pretvara srpski nogomet, mešetarsko minsko polje, kvantaška pijaca na kojoj mračni tipovi iz podzemlja i političke familije prodaju belo igračko roblje?

U ovom vremenu smrti ostali smo osakaćeni i za tu vrstu preimućstva duha. Propali smo i nigde nas nema. Nekada su se ovde rađali znalci, sve je izgledalo lako kad oni igraju. Lopta je neukrotiva stvar, retki su majstori koji umeju sa njom sve što žele i znaju njenu narav.

U selu Pasja Poljana kod Niša, rodio se najveći u istoriji ove igre kod nas, Dragan Stojković, sa nadimkom Piksi. Ili Pikse, kako su ga zvali navijači Radničkog. Voleo je crtane filmove sa miševima i odatle taj neotklonjivi nadimak.

Tu negde bio je Dragan Džajić sa Uba, ali on se čudnim putevima svog posrtanja, ličnom voljom našao na spisku odanosti nekadašnjem kandidatu za huligana. Ne možeš da budeš veliki ako si podanik nekome ko je niko i ništa.

Superstar Mančester junajteda zauvek je Užičanin Nemanja Vidić. Strašni štoper, tri puta najbolji igrač Premijer lige. Kapiten Ferdinandu, Skolsu, Gigsu, Ronaldu, Runiju, Berbatovu, Nevilu… Zvezda nad zvezdama. Ser Ferguson će reći da nikada nije imao takvog igrača. Pa i nije. Posle njegovog odlaska, Mančester više ne osvaja ništa.

To je naravno, istorija igre. Nemanja je ćutljiv momak, onaj koji nikada ne govori o sebi. Nije govorio ni o drugima. Nije se izjašnjavao o podaništvu svog kuma Nenada Lalatovića, koji je pre nekoliko godina izgovorio odu Vladaocu natčoveku, i postao selektor mlade reprezentacije. Izrazito neuspešan, naravno. Kum je kum, pusti ga da se zaljubljuje u budalu ako mu je od vajde. Ima vremena, jednoga dana može da dođe sebi.

Pre desetak dana Vidić je javno i žustro izneo svoj stav o stanju u srpskom fudbalu. Govorio je o katastrofi do koje su doveli ljudi neznalice, servilni podanici i kriminalci, ambiciozni dunsteri i nakupci: „Ovaj sistem je destruktivan i kratkoročan. Troši fudbalske radnike, pravi fudbalere i trenere za kratku upotrebu, postavlja ljude na funkcije sa nečasnim namerama. Ceo sistem radi u interesu menadžera, dozvoljava ljudima sa sumnjivim biografijama da zarađuju ogroman novac…“

Vidić je izbegao da se bavi politikom, ali je očito da njegove strele idu prema samom vrhu. Slomu ove igre svim svojim impresivnim neznanjem pomogao je i Vladalac. Mešao se u smene i izbore selektora, postavljao predsednike FSS. Davao savete Krstajiću kako da igra protiv Švajcarske na svetskom prvenstvu: „Pozvao sam Mladena i dao mu neke instrukcije u vezi sa zadnjim veznim i napadima preko bokova…“

„Tražio sam od Terzića broj tog malog Vukanovića, pozvao ga i rekao mu: ‚Sine, daj gol!“ I sinak ga je dao!

Isti čovek će uvek iznova pokazivati opskurno sveznanje, otkrivši, na primer, da su ljudi stradali na vojnom poligonu „jer na maljutki nisu bile dobro povezane žice“. Da je patrijarh „morao da bude okrenut na leđa da bi bio intubiran“.

Nisam našao podatak da se ćutljivi Era uprljao bilo kojim znakom podaništva. Toga nema, njegova biografija je čista.

Nije ništa lično zamerio drugu iz reprezentacije Marku Panteliću, koji je kao i Nikola Lazetić u fudbalskom savezu, ali i „uz svog predsednika Vučića“.

Zameraju Vidiću da je u ovakvoj situaciji Fudbalskom savezu Srbije udario „nož u leđa“.

Ne bih rekao. Čovek je uvek išao licem u lice, ma kakvo ono bilo. U ovom društvu Nemanja Vidić je neuporedivo ugledniji od predsednika SNS-a. Njegova pobuna je opasna po rasklaćeno pouzdanje opskurne sveznalice. Srpski fudbal u svojoj glavi sada jeste deo mafijaške hidre, izvor bogaćenja porodica na vrhu, mesto za ludačke ideje o nacionalnim stadionima i nemilosrdnu preprodaju žive ljudske supstance.

Štoper se vratio u punom sjaju, pouzdan, tvrdoglav, nepotkupljiv, nepokoran. Stub odbrane od samrtne agonije igre i kreatura koje su je dovele do propasti.

Vučić je crni gavran Srbije, rob i gospodar političke nekrofilije, simbol nadolazećeg sunovrata. Stvor kome jedino sahrane i parastosi ostavljaju iluziju da je živ, i da ima čime da vlada. Pustio je Srbiju da lagano umire pošto je pre toga umrlo sve što je protiv smrti.

Istinski fudbal možda ustaje protiv vrhovnog dunstera. Ne bi bilo prvi put. Milošević je počeo istinski da pada uz navijački poklič: Slobodane, spasi Srbiju i ubij se! Vučić na sve načine održava i plaća svoje odrede koji silom sprečavaju slične poruke njemu.

Kad se ovde ponovo vrati igra sa novim velikim majstorima, uz časne sudije i stručne ljude, bez huliganskih batinaša i stranačke navijačke paravojske, to će značiti da zlo više ne živi.

24.11.2020.

Doček Nove godine

Još nije poznato hoćemo li je dočekati. Što se nje tiče, ona stiže, nema sile koja bi mogla da zaustavi vreme. Već nas je pregazilo, ostavlja bore i na mladim licima i nastavlja sa svojim surovim poslom. U njegovoj ravnodušnosti jedna godina je samo sićušan broj, kosmički neznatan, zrnce peska u istoriji beskonačnog prostora.

Zna li ovo Predrag Kon, čovek sa kojim smo preležali nepostojeći ptičji grip?

Ptičji grip je u stvari postojao, ali nasrtao je na kokoške, patke, biserke i ostalu živinu. U međuvremenu, Kon je saznao da su i kokoške ptice, ali da ljudi nisu.

Tada je bilo vakcine za epidemiju koje nije bilo. Ove godine vakcinu ćemo dobiti najranije za dve godine. Tako je objasnila premijerka, koja najbolje razume kako da ne razume zašto da čekamo kad se već svi izređaju. Zašto mi, koji smo prvi u Evropi, da budemo poslednji na svetu?

Anin šef je pre pet meseci obećao vakcinu iz „jedne zemlje“, ali neće da kaže koje, do kraja ove godine.

Ministar Lončar je bio uveren da Srbija ima znanja da sama proizvede cepivo. U pokušaju da napravi zaštitu protiv sezonskog gripa, Torlak je pobio nekoliko generacija opitnih zečeva. Glasačko penzionersko telo se dobrovoljno javlja da zameni zečeve. Ima ih više, a umeju da vole.

Ali, sada nešto sasvim ozbiljno. Kraja ove godine možda neće ni biti, pa nešto takvo i ne treba razmatrati kao izglednu mogućnost.

Predrag Kon je juče upozorio dramatičnim glasom, poput Orsona Velsa u Ratu svetova: Nije realno planirati doček Nove godine!

Svoju izjavu Kon je dao u okviru patriotskog zadatka na kome se nalazi.

Da ipak vidimo šta ova nedoumica između realnosti i očekivanja uopšte znači.

Realno je da vreme ide, uprkos rodoljublju ili u skladu s njim. Voliš otadžbinu možda više nego što ona brine za tebe, ali svakako manje nego Kon. Njegov patriotizam je ravan podvigu majora Gavrilovića: vi nemate razloga da brinete za svoje živote, vrhovni komandant vas je izbrisao sa spiska… Dalje znate.

Dakle, nije realno da planiramo doček. Ova rečenica može da bude izvučena iz konteksta, pa i ako jeste, zvuči sudbinski. Šta je prorok Kon, pod navalom niza frojdovskih omaški hteo da nam rekne?

Nije pametno da pravimo planove za bilo šta, nikad se ne zna šta dolazi. Doček nije realan. Ali, zašto? Takva stvar se ne planira. Obično bude kako ispadne. Neko će sedeti i otrovaće se buljeći u Pink. Parovi će patiti sami u dvoje, pomireni sa čamotinjom i svojim lošim izborom, posvađani međusobno i sa svima. Pijancima ne treba doček, ukoljicama ne treba praznik, lopovi ne gledaju u kalendar. Nasilnici biju kad imaju koga. Bez bilo kakvog plana.

Znam mnogo ljudi koji planiraju da dočekaju prvi januar sledeće godine koju ne broje. Inače nemaju šta da slave. Planirati znači preživeti. Doček je samo forma, lična stvar u koju službenici poput potpukovnika Kona ne bi smeli da zalaze.

Ako je mislio na velike, masovne dočeke na trgovima i po kafanama, to više nije stvar planiranja, nego opštenarodnog veselja i masovnog ushićenja. Ceca, Bora i Željko na trgovima, vruća rakija za zagrevanje, vatromet, masovno ljubljenje bezbroj puta po tri puta.

Ali, to je stvar daleke prošlosti. Bilo, ne povratilo se. Konačno smo sami.

Želeo bih da čujem njegov plan: šta čeka kad drugi ne planiraju ništa. Čemu se nada i plaši li se svojih izjava? Hoće li u noći na granici dve godine sa vođom u porodilište, da zajednički traumiraju nove Beograđane? Gledajte bebe šta vas čeka!

I oni koji ne planiraju da dočekaju ništa i nikoga, neće biti u stanju da izbegnu jedno lice koje je sraslo sa svakim nepodnošljivim prizorom. Drugo lice je Kon. Obojica će svima da čestitaju ono što ne dolazi.

Znam mnoge koji ne planiraju ništa a ipak dočekaju sve. Zašto Kon sumnja u lične planove? Ljudi koji su shvatili sve što je bilo neizbežno da shvate, odavno se ne raduju.

Želim da kažem da verujem struci, da ništa krupno ne planiram niti očekujem. Kupiću u CZKD-u Coraxov kalendar, uz listanje istorije užasa.

Šta za Kona još nije realno? Običan život u njegovoj viziji? Tu zaista ništa ne podleže planu, čak ni planovima onih koji nam ostavljaju saznanje o potpunom slomu vremena.

Vakcinisanje još nije izgledno, biće jednom a ka’će ne zna se.

To možda zna Tarabić iz Kremne, vlasnik one saborne šljive.

11.12.2020.

Tri praseta u skupštini

Ima li zaista Dragan Đilas 619 miliona? Evra, naravno, da su dinari to ne bi bio Đilas. Izvesno je međutim da takva suma ne može da opstane u nedogled. Čovek verovatno troši, a svaka gomila bilo čega, koliko god bila golema, kad se načne začas nestane.

Čak i oni naprednjaci pripravnici, koji usred rasprave, bez veze sa temom ili bilo čim, urliknu: Živeo Vučić! I oni pouzdano znaju da je u Đilasa tačno toliko, ni evro manje ali ni više, brojka je ujednačena od vrha pa sve po dubini. Ne sme da se pogreši, inače bi D.Đ. mogao da izbledi kao neizbežna danonoćna opsesija.

Kako se to dogodilo, ko je izračunao? To je više od pola milijarde evra, Đilas bi morao da bude na Forbsovoj listi (ako se to tako zove) za Balkan i region, dobrotvor, ktitor i graditelj bolnica, obdaništa i škola ili hrama u svoju čast. Eno ga Bata Gašić je još kao ministar vojni u sveže omalanoj crkvi dao da mu se oslika svetački lik, i tamo je za vjeki vjekov pored svetitelja Jovana.

Sve ovo, naravno, ako je Đilas svoje novce stekao poštenim radom, uredno plaća poreze državi, a obveznice, gotovinu, zlatne poluge i nakit drži u velikom sefu pouzdane banke.

Ako nije tako, ako je narečeni bogataš sve stekao mutnim radnjama, mešetarenjem ili zakidanjem na pilonu mosta na Adi, i to se zna: istraga, sud i sve po proceduri pravne države. Za pljačku takvih dimenzija američki sudovi umeju da odrežu i desetak uzastopnih doživotnih robija, pa kome se posreći da se izvuče može da uživa u svojih 619 miliona. Pod uslovom da su neobeleženi i da ih je dobro sakrio.

Ništa od toga. Režim ne želi da prizna, ali niko nema nijedan dokaz o tome. Reklo bi se, ništa novo, Baron fon Minhauzen ima podanike dostojne rodoslova. Skupština nema važnija niti bilo kakva pametna posla, ko god pokuša da govori o bilo čemu uvek se vraća Đilasu, kao opčinjen dubinom mržnje koja se usled kolektivne slaboumnosti akumulirala do besmisla. Niko od njih, naime, nije u stanju da smisli bilo šta lucidnije, što bi imalo obrt i poentu kojom bi bila opravdana hajka, ili bar razlozi za njeno trajanje. Iz toga ne mogu da se iščupaju, ali i ne žele.

Video sam Đilasa više puta na stranicama tabloida, optužuju ga da sa nekim ljudima iz Grčke planira prevrat, ubistvo Vučića i njegove porodice. Nije moguće da tamo nema glave koja bi mogla da smisli bar manje glupu zaveru.

Dakle, ne samo da Đilas ima 619 miliona, koje je naravno stekao pljačkom, nego će nešto od toga da upotrebi za finansiranje novog majskog prevrata u Srbiji.

Sekta je zaboravila Šolaka, sada im je ostao samo Đilas.

Korona bi bila pobeđena davno, ali Đilas ne samo da je ukrao 619 miliona, nego želi da bude što više mrtvih.

Evo, Srbija se gradi, otvaraju se nova radna mesta. Ne možemo se odbraniti od investitora. Ali, eto, Đilas je ukrao 619 miliona.

Nema drugih razloga za svađu sa Jeremićem, obojica vole pare, samo je Đilas veći majstor.

Uskoro nam slede poslovi na promeni ustava. To će biti rešenja koja uzdižu Srbiji među zemlje sa najmodernijim pravnim sistemom. U stvari, Đilas, koji je ukrao 619 miliona, želeo bi da ponovo bude na vlasti samo da bi krao.

Pravićemo nacionalni stadion koji će koštati Srbiju 500 miliona. Đilas je ukrao 619 miliona, što je dovoljno da se naprave još dva takva.

Nije tačno da je zdravstveni sistem pukao. Tačno je da je Đilas ukrao 619 miliona.

Srbija bi već imala fudbalskog selektora, da Đilas nije…

Put do Drača će biti izgrađen na vreme, ali Đilas!

Rasprava je nastavljena. Na dnevnom redu su amandmani na Zakon o pranju novca i finansiranju terorizma. Ali svi su govorili o Đilasu. Jedan, koji se preziva Bakarec, ispričao je bajku: Bila tri praseta. Dva su bila obični, fini prasići, nestašni i nemirni, ali su se pazili zlog vuka, koji je imao naum u skladu sa svojim karakterom, da ih izede.

Ali treće prase je bilo nekako drugačije, žuto i nepouzdano, sklono da braću pokaže vuku i da ih proda za pare. To treće prase zove se Đilas, otkrio je pripovedač.

Hahahahahaha! Orila se životinjska farma od smeha. Kakva nenadmašna duhovitost. Đilas – žuto prase. Uuuuuuh, da se zaceniš, od toga može da se rikne, kakva genijalna priča! I basna i bajka i triler i naravoučenije, sve na jednom mestu.

Žuto prase, ta umna dosetka zaista deluje bajkovito i izaziva samilost.

Ali ono je opljačkalo 619 miliona! I sve životinje samo o tome govore.

18.12.2020.

IV

BALKANSKI TIGAR

Sarapini gosti

Svakoga jutra na Pinku se mogu gledati kapitalni primerci naprednjačke faune. Domaćin je njihova televizijska zvezda Sarapa Predrag, još sposoban da od svojih gostiju izvuče ono najgore.

Za takav učinak ne mora čak ni da se trudi. Pink nije samo televizijska kloaka, nego pogled na svet koji je prestao da postoji. U njemu je Sarapa delo mutacije nečistih sila koje su ga pretvorile u zvezdu javnog nužnika, baba sera koja samom svojom pojavom podstiče goste koje je poteralo da valjano obave posao.

To je delatnost bez rizika. Domaćin ume sa pitanjima, njegov je šarm proizveden u jutarnjoj školi jeftine žovijalnosti, gosti imaju samo jednu temu i malo prostora za kreativnost u njenoj obradi.

Uglavnom, sav taj polusvet koji dolazi iz istog legla, mogao je da bude pod kontrolom budnog Predraga. Sve je više napada na Vladaoca koji se osipa i raspada, tako da branioci jedva imaju šta da čuvaju. Više nisu dovoljne neukusne ode, neuverljivi panegirici još manje. Izgleda da je njihov umorni bog, prepadnut, podbuo i otekao, na izmaku snaga, pa je potrebna sve obilnija udvaračka infuzija, šećerna vodica za mlohavog idola.

Ali, neki su se primerci otrgli od samokontrole, a u živom programu svašta je moguće. Sarapa je sporomisleći udvarač i čuvar kulta a pouzdanim gostima ume da se omakne nešto kao jeretička misao, iznenadni nagon da se huli na komičnog poglavicu. Pa je tako jedan rekao da je Vučić izdajnik, iznenadio domaćina korišćenjem jezika najdražeg gosta. U toj javnoj pišaonici, izdajnici i strani plaćenici, atentatori i rušioci države i njenog pantokratora jedine su teme.

Tako je Vučića za izdajnika proglasio njegov opskurni obožavalac, očajan zbog „kosovskih skretanja“, ali i lošeg tretmana među prisutnim pajacima. Ništa bitno, mada je ta mala rasprava među prijateljima izazvala akutno čaršijsko uzbuđenje: evo ih svađaju se, skandal na Pinku, pobunio se jedan. Povadiće oni oči jedni drugima, kad tad.

Taj eksces je važan jedino zbog taktičkog narušavanja monolita, Vučićeva zlodela na sasvim su drugoj strani. Ali sama okolnost da je kod Sarape očit zamor lošeg materijala, i da stvari mogu da odu bilo na koju stranu, zabrinjava vođu čopora i jedinke koje su mu uvek na raspolaganju.

Svoje ponižavajuće mesto, zvezda Sarapa morao je da čuva novim modelom primitivnog uvlačenja. Pozvao je najmilijeg gosta i omogućio mu lako poentiranje. Spremio je neke izjave, pustio ih pred gazdom, koji se žučno svađao sa slikama. On pred žive ljude ne sme.

Vrhovni se zavadio sa svakim izabranim prilogom: neće njega niko rušiti na ulici, žele da ga smaknu kako bi došli do kase, aha, zna on njih. Ne može njemu niko ništa, hrabriji je jači i brži od svih. Kako da ga po sokacima jure pobunjenici oslobođeni fiskulture, takvima je lako pobeći. Pobediće ih uvek, svuda i u svemu, uvek je pobeđivao i ponovo će. Izvolite jadnici, dođite. Prezirem vas, sram vas bilo!

Izgledalo je da se Sarapa očistio od onog nezgodnog gosta koji se otrgao sa lanca i ujeo gospodara. Voditelj je lično gazdi olizao rane, pogladio ga, tetošio ga, češkao i digao mu samopouzdanje. Takva je to meka i podgojena iluzija o moći koja se ostvaruje bez otpora i naizgled joj nema kraja.

No ipak, došao je Šešelj, čovek koji više nema šta da izgubi, njegov je negdašnji kurir još u punoj moći, i vojvoda bez zavese na ustima ima dozvolu da čini šta mu je volja. Ako ga otme od Marića makar na jedan dan, Sarapa ima program.

Ko zna šta je domaćin zamislio, ali Šešelj dr Vojislav je terao po svome, jer jedino tako ume pred nemoćnim sagovornikom. Nekako je naciljao ministra zdravlja Lončara, i njegove navodne švalersko-špijunske afere. Kao nenadmašni tračer i solidan pripovedač, vojvoda Voja je razbio mučenika Sarapu na parčiće i preuzeo stvar u svoje ruke.

Dobro, nećemo sad o tome – pokušao je Predrag da prekine, ili bar ublaži Šešeljeve nalete. Ali gost ima nezgodnu narav, te je obilato nagrdio zvezdu Pinka, ukazao mu na nepristojnost i zapretio da u taj ćumez njegova noga više neće da ga unese.

Nisu ovo nikakvi signali da na Pink stiže bar malo zdravog razuma ili dah nekakve slobode. Ni govora o tome. Jednostavno, deponija je prepuna, niko to ne čisti niti želi, pa se izliva smeće. Smrdi do neba, ali izlivanje tek sledi, i više nema sile da se to zaustavi.

5.1.2021.

Profesor Mika

Hor bečkih dečaka je svake godine, na šljaštećem novogodišnjem koncertu Bečke filharmonije bio senzacija, sam po sebi. Anđeoski glasovi, šta li, ali svi su voleli te klince. Neke čiče su svoju ljubav izražavale na poseban način, zlostavljajući decu u svakoj prilici. Bili su ugledni, uglađeni deo građanske ili crkvene elite, nesumnjivi lideri društva. Poštovani popovi, očevi i dede, čiji su rodoslovi bili bez mrlje.

Dečaci su odrasli, i neki od njih već godinama govore o svojim patnjama. Drugo lice scene je u mrklom mraku, iza jeftinog sjaja nalazi se istinski had. Oni nastrani, ugledni ljudi su ipak satane, zaštićeni od sebi sličnih u stalnoj tajnovitoj potrazi za mladim glasovima i telima.

Profesor Mika Aleksić je u Srbiji naslovna tema nepodnošljive priče. Ime skandala u jednoj po svemu mučnoj zimi punoj obmana, straha i obilne depresije. Iskočio je iz svoje tmine iznenada, jer su njegove uplašene žrtve progovorile iz same utrobe svoje jeze i stida. Taj sram ne pripada njima, ali je pedagog uspeo da sopstveni slom udeli onima koje je slamao.

Neko će reći da stvar još nije gotova, nismo čuli njega i njegovu bajku o dometima posebnog oblika brutalne pedagogije u učenju glume. Glumac je uvek neko drugi, za to se sprema – da postane sve što želi, on nije redov da sluša zapovesti. Mada je profesor Mika bio majstor diktatorske manipulacije, samouzdignuti bog u svom perverznom svetu, gde je sve bilo inverzija i ništa na svom mestu. Iz strogosti dolazi milost za izabrane, i oni su obavezni da se pokore, i da iznenadnu, podarenu bliskost uzvišenog prihvate kao dopušteno nasilje. Ako su suviše mladi, nisu u stanju da vide gde ih vodi takav put ka cilju; ako su deca, ona su nedužna za sve, osim za zlikovce koji ih žigošu svojim neopisivim zlom i oštećuju zauvek.

Mika jeste nadmeni čilager koji je svoju ulogu pedagoga video kao moć i kao mač. Ništa od toga se za njega ne okončava u oblasti duha bez stremljenja ka mladom telu. Računajući pritom da nešto najstrašnije može da ostane tajna (svaka žena ima tajnu). To je bila nasilnička lozinka koja mu dopušta da takve tajne stvara po svojoj mračnoj volji i bude njihov deo, razarajući sve ostalo.

Svakako je Milena Radulović prošla kroz lično čistilište, dok je odlučila da spas od traume potraži u javnoj ispovesti. Da li je mogla da sve to kaže ranije? Možda i nije, razumevanje tuđe monstruoznosti kao svoje krivice težak je teret koji pritiska u svakoj fazi sopstvenog mučnog vrednovanja. Strah od toga da kao žrtva ostane kriva za svoju golgotu, ume da odloži svaku čvrstu odluku. Ali brisanje muke sa nasilnikom koje ostaje kao vreli beleg, nije moguće bez otklanjanja bola koji je Milena podelila sa svima nama.

Naravno da u tome nije bila jedina, ali je prva probila omertu, taj kodeks ćutanja i čuvanja najstrašnije tajne, bez čijeg otkrivanja nema spasa. I otkrilo se da ima mnogo žrtava koje su uspele da svedočenje o stradanju saopšte javno. Koliko njih još čuva svoj užas samo za sebe, nije poznato.

Nasilnik je pokušao da se zaštiti sklapanjem pakta sa devojkama koje je silovao. O nekim stvarima se nikada ne govori, nešto mora da ostane uspavano, misterija pakla nepoznata je onima koji tamo nisu kročili i nije dopušteno izaći odatle čist. On je sačinio teistički obruč zaštite onoga što zaista jeste čitanjem očenaša na početku svakog dana, prikazujući se krotkim rabom božijim koji se ipak otrgao i ne mari ni za jednu od zapovesti svoga gospoda. Ispod te molilačke maske skrušenog vernika bila je sakrivena dijabolična ideja: danas si se sjedinila sa bogom, govorio bi posle napastvovanja. Molitvu je u društvu dece pretvorene u robove, zajedno sa njima upućivao sebi.

Takva hipokrizija imala je smisla u stvaranju željene slike o svojoj misiji: božiji sam sluga kao i svi vi, ali gospodar pre svega. Sve što radim može da bude težak greh, ali nije, bez greha nema ni oproštaja. Milost za sve stiže sa najvišeg mesta, i nema sumnje u ovo što radim, jer da ima, molitva bi bila neuslišena.

Nasilnik već prolazi kroz zasluženi odijum i prezir, i tek će pred sudom objasniti šta se sve događalo i zbog čega. Da li ga neko mrzi zbog toga što je on Mika Aleksić, ma šta to značilo?

Tek će Milena Radulović morati da savlada mučan put kako bi svedočila o profesoru koji se pred njom i još mnogo devojaka pretvorio u čudovište. Moraće da govori o najmučnijim detaljima policiji, tužiocu i sudijama, da sebe izloži zlim očima mračne sfere Srbije, koja silovanje ne vidi kao zločin nego kao mužjačko pravo. Po njemu, alfa zveri uzimaju ono što žele, ne polažući računa nikome.

Imaće pred sobom advokate odbrane, koji će želeti da je ponize i proglase odgovornom za sunovrat jednog istaknutog pedagoga i profesora glume, kome je svojim javnim istupom uništila karijeru.

Još mnogo toga će imati protiv sebe; njena odluka da izloži svoje patnje posrnulom društvu jeste podvig koji nastaje kao lična i opšta epska drama, skoro ravna traumama zbog kojih se drama odigrava.

Još mnoge užasne misterije tinjaju ispod pepela. Koliko zlostavljača dece živi uglednim, udobnim životom, sigurni da su njihove tajne zauvek nedostupne?

Oni nisu zaustavljeni, imaju moć da zataškaju postojanje svog paklenog lica. Na primer, pedofilski kružok u elitnoj politici, o čemu je govorio pa zaćutao Igor Jurić. Ili, zašto crkva tako uporno čuva svoje ugledne pedofile, koji još propovedaju i činodejstvuju, sa verom u boga.

19.1.2021.

Podanici spomenika

Šta nama, koji još hodamo i za svaku verziju bilo čije budućnosti ostajemo bezimeni deo prošlosti, uopšte znače junački spomenici? Rekao bih sasvim malo ili skoro ništa. Spomenik je kamen ili metal u vremenu, kome je neko dao ljudsko ili konjsko obličje, kako bi se sačuvala nepouzdana legenda o slavnom poreklu. Obelisci će imati smisla za one koji dolaze kako bi znali odakle dolaze. Ili možda neće?

Embrouz G. Birs, najveći mizantrop među novinarima i piscima, ugursuz koji je svoju nemoguću narav živeo kao najveći dar, definiše spomenik kao „zdanje koje bi, samo da je spomen nečega što ne treba pamtiti, imalo smisla“.

Nije namera autora ovog teksta da negira spomenike kao mrtve svedoke prošlosti. Njih ne stvara bilo čija stvarna potreba, nego po rečima jednog firentinskog kipara – taština mecene. (Iz ovog autorskog stava su svakako izuzeti znameniti kulturni spomenici i istorijska dela sa neospornim značajem.) Vlastodršci inače rado ostavljaju nepouzdane i sumnjive spomeničke tragove, o njima svoj literarni stav iznosi umetnik negacije (Birs) koji je otvoreno prezirao sve postojeće: „Moj je greh i moja zasluga je što stvari vidim onakvima kakve zaista jesu, mada su one stvarno još odvratnije“. Lekovito je svako čitanje ovog pisca, koji je bez milosti oduzimao smisao mitovima, ustaljenim mišljenjima i sistemu vrednosti koji je i nastao apologijom nadmenog besmisla.

O parodiji na Savskom trgu već je bilo reči na ovom mestu, kao novovlastelinskoj destrukciji svakog estetskog smisla. Šta smo dobili? Bronzane memoare o herojskim vremenima koja tek počinju, mitski dokument o poreklu koji nastaje kao proizvod kičerskog falsifikata, simboličko slavljenje surove feudalne borbe za vlast uz dopuštena bratoubistva i građanski rat kao državotvornu poentu.

Još važnije, obelisk je „spomenik nama“, kako je rekao Vladalac na „puštanju u pogon“ te stvari, misleći skoro neskriveno na spomenik sebi feudalcu i vremenu koje je podredio svom poimanju izmišljenog sveta.

Spomenik nama, kao sintagma i promišljena leksička simbolika, svakako zvuči zlokobno, ako već nismo sami sebi preci i potomci, ili ovo što možda zaista jesmo. Nema sumnje da govornik čvrsto veruje u „herojska vremena“, da su ona upravo sada, ravna onom segmentu nepouzdane istorije koja spomenikom obeležava ovu današnju, još nepouzdaniju. Njen tvorac ne želi da čeka ocenu onih koji dolaze, nego je udeljuje sam sebi. Uzdiže se nad onim što nije verovatno ni postojeće, ali sa mačem u ruci, i nepouzdanim militarnim gardom, i izgleda kao komični pretendent na nepobedivog viteza, Crna Guja željan vladarske snage i lepote.

Na tom nivou prestaje svaka vremenska paralela herojskih dometa možda istog plemena. Kome mi pripadamo, osim vremenu koje nam protiče u iracionalnom oticanju, bez naše volje i sa traljavim uticajem na sopstveni život. Biografije Obilića, Dušana Silnog, Stefana Nemanje i Crnog Đorđija, na primer, svaka od njih romantizovana preko granica neukusnog nacionalnog samoljublja, ukazuju u stvari na našu zastrašujuću podaničku nemoć.

Ovde bih ponovo citirao Dušana Petričića, koji je u svom likovnom delu pod naslovom Patrijoti, obrazložio svu zavodljivost ništavila u slavljenju onoga što ne postoji. U razgovoru sluzavih puževa golaća, crva, glista i još nekih puzajućih mekušaca, jedan golać govori tom skupu: Puno mi je srce kad pomislim da smo potomci Stefana Nemanje, Cara Dušana…

Da bi bio heroj ravan spomeniku koji je podigao sebi, Vladalac krivotvori sadašnjost, kao i sve drugo. Podanici ovdašnjeg mačonosca su u većini sluge, servilni obožavaoci nedostojne pantokratske karikature. Ili lupeži i hulje, krivokletnici, lažovi, bezočni jurišnici u odsudnoj odbrani onoga što ih je takvima stvorilo. U istinski herojskim vremenima koja su inače samo loša marketinška zamisao, takvi bi bili samo fukara. Takvi će i ostati kad se njihov grdni živući obelisk stropošta, kao čudovišni incident najgoreg dela ovdašnje istorije.

Sve nas on pokušava da pretvori u potomke spomenika a i svoje, u nedostatku boljeg obrazloženja vladajuće zablude. Uspavano građanstvo, prepadnuto da mu ne bude mnogo gore nego što jeste, nije sposobno da brine o svojoj sudbini. Supstitut koji se nudi je i mitološki perverzan, u konačnom epilogu virus koji izaziva socijalnu smrt, bezvoljnost i strah od pobune. To je sve što se želi u inženjeringu vladavine, a ona se zasniva na postepenom davljenju, koje je sve surovije kako vreme ide. Konačno, više neće biti vazduha.

Herojsko pleme će tako nestati usled svoje endemske strašljivosti, uz otkriće da ovde nikakvog herojstva nije bilo, a ljudi se postepeno gase. Silnici vladaju, a kukavice traže utehu u nesagledivim vrhovima spomenika.

2.2.2021.

Hapšenje među prijateljima

Videli ste Vulina juče. Maršal Žukov je bio skromniji od njega kad je osvojio Berlin. A ovaj je uhapsio Nevolju i bio na granici ministarske ekstaze. Neće ovde biti novog Zemunskog klana!

Naravno, niko nije jači od države, a ona se brani Vulinom kome su dopustili da u ime njene legitimne sile izgovara besmislice. Tako on govori, to je najviše što može. Njegova leksika i nečista biografija uvek su u neskladu sa stanjem stvari i niko tu ne očekuje sklad.

Možda je istup policajnog ministra bio deo pučke zabave, ili samo preludij za nastup vodeće zvezde. Vlada je obeležila prvih sto dana postojanja i položila račune svom tvorcu. Neki su ministri dobili prekore, neki pohvale, u celini, to je tim koji donosi napredak i radost. Ana, svaka čast, samo tako nastavi! Ana je blago pocrvenela i rekla: hoću šefe.

No ipak, hapšenje „organizovane kriminalne grupe“ jeste tema dana. Nismo saznali šta sve predsednik zna, ali ono što je rekao javno, jeste novi izvor opšte nesigurnosti. Nestajali su ljudi, odsecane glave i delovi tela. Bilo je komadanja i rastvaranja u kiselini. Otmice, iznude i promet opijata, samo su uslov za terapije nestajanja.

Setimo se onog veseljaka, koji je posle neke utakmice pred kamerama javnog servisa urliknuo: Vučiću Pederu! Ma kako skaredna, to je bila poslednja opaska na račun Vladaoca izrečena tamo, koja nije bila bljutavi panegirik.

Posle toga, navijačke horde su postale odane, njihovim horskim rečnikom su se bavili batinaši. A oni su ih dresirali. Vođe čopora su vodili poslove, zato su i bili vođe. Sukobi među navijačkim grupama stavljeni su pod kontrolu, a rad u podzemlju postao je legalan.

Predsednik, kao navijač Zvezde, uz pomoć huliganskih trupa postao je omiljen i kod Partizanovih Janjičara (sa ’nj’ naravno). Posle ubistva Aleksandra Stankovića (Sale Mutavi), Janjičare je nasledio Veljko Belivuk. Isti taj Nevolja je kasnije formirao grupu Principi.

Moćna žena u MUP-u, Dijana Hrkalović, bila je prilično bliska sa Mutavim, i teško je podnela njegovu smrt. Kao i tadašnji ministar policije, Neša iz Beograda, kao i čitav vrh režima, uostalom. Njegova smrt mogla je da naruši rovitu navijačku stabilnost i lojalnost nekadašnjem huliganu.

Veza vrha policije sa ubilačkom verzijom kriminala, nije uzdrmala nikoga. Niko nije tragao za prljavim značkama u MUP-u. Oni sa čistim biografijama (Slobodan Milenković, na primer, inspektor koji je uhapsio Koluviju) provučeni su kroz disciplinsku torturu i ućutkani. Dijana je iz ministarstva otišla možda sama, a možda i po nagovoru svog moćnog mentora. Njena pamet nije sporna, ko zna šta sve jeste. Lako je odbranila doktorat iz psihologije, ali ne na Megatrendu. Nepoznati su njeni putevi. Malo je verovatno da je ona bila preterano bliska sa jednim Veljom Nevoljom, nije to ista klasa.

Ali, po tvrdnjama vladinih tabloidima našla se na istoj strani sa njim i ostalima koji su navodno prisluškivali Vučića i njegove bližnje, a navodno je stekla moćne prijatelje u vodećim crnogorskim klanovima. Radila je Vučiću o glavi, tako se tvrdi. Niko ne zna odakle dolazi i dokle seže njena moć, nastala pred razumevanjem potresne inferiornosti srpske elite. Možda se, videći pred sobom gomilu mamlaza, okrenula i otišla na drugu stranu. Gde je ta strana, možda ne zna ni ona sama.

Ne zna se kako je Nevolja, od sirove snage za podršku, postao smrtni neprijatelj režima. Malo je verovatno da je on vođa bilo čega. Možda je samo javno lice kriminala, onaj segment koji potvrđuje vezu između vlasti i mafije. Vođa mafije, ako takav postoji u ilegali, nije uhapšen, niti će biti, on je skriven u sivoj zoni takozvane duboke države.

Šta se odjednom promenilo, pa je došlo do velikog hapšenja među prijateljima? Zar je moguće da niko nije video šta se sve događa u beogradskom podzemlju, koje je bilo potpuno otvoreno i delovalo bez ikakve zadrške, sigurno pred inertnom policijom i moćnim zaštitnicima.

Delatnost Velje Nevolje ne indukuje zaveru protiv Vučića. Ta grupa je samo vidljiva infekcija, zamašni čir iznikao pod negom policije, onda se „otrgao kontroli“ i počeo da raste. Ali, režim svoje ozbiljne protivnike nije tražio među ubicama, nego među đilasima i novinarima.

Mnogo je veća opasnost nevidljivi obračun daleko opasnijih ljudi od Nevolje oko podele plena. Režimu ne preti grupa surovih ubica i relativno sitnih mafijaša, nego grupacije koje vuku konce iza zavese, imaju dovoljno para i mozga da prepadnu takozvanu političku elitu i da joj ozbiljno konkurišu u lukrativnim poslovima.

U samom srcu režima ima nekoliko sukobljenih klanova. Strah od toga predsednik nije uspeo juče da sakrije. Zbog toga je pokušao da zaštiti Dijanu Hrkalović od medijskog progona. Ona je njegov pronalazak.

Gde je sada Hrkalović, i zbog čega strah od nje ne prestaje? Koliko zna i gde čuva svoje tajne? Šta ona i Nebojša zajedno kriju? Šta je to što još ne zna niko a moglo bi da poruši sve njih?

Juče je država, od koje niko nije jači, uhapsila deo sebe, jureći svoj rep. U velikom strahu da na red dolazi glava.

5.2.2021.

Kude je be taj Niš?

Iz zavičaj mi stizaju prekori: nekad si znao po niški, a sad si se odrodio i pisuješ gospocki. Sas beogradski akcenti si načisto zabatalio naš jezik, a umeo si da sastavljaš još u grobljansku gimnaziju priče i drugu poeziju na srpski jidiš. To jest na nišliski.

Pa eve. Ovde prenosim zapažanja mog drugara iz gimnazuju, Mika mu je ime a Faradej nadimak. Nemam baš mlogo teme na izbor, kaže Mika, moj tekst će bude kontraverzan, na zavičajni jezik, čisto moja, malo škart verzija – ako ga puštiš – ima da mu bude posvećen na ovoga. Znaš ti na kojega mislim, lakše mi da ga oplevim gramatički ispravno, ama može i merakliski. I mora da zna, svako golemo padanje počelo je od nas, od južni kolosek.

Ću ti puštim, reko ja, ono što je do mene, ostada samo na Cece da se smiluju pred ovu leksiku.

A koje su to Cece?

Urednice, reko ja.

Aaaa! Reče on.

Gledam, lebarnik mu lebov, baš su ga naljutili, piše Faradej. Nervozan, što bi reko moj deda Rade iz Donju Trnavu, taj sigorno tri put dnevno isteruje ljute papričke na drugi kraj od sebe. Takav kisel u lice, da ga jebem, stalno mu neki ide na krivak, ama više se on kači na tuj rabotu na svi nas od kolko mi na njega.

Ono kad beše u Pariz, kud Makrona. Vodili ga u podrum, dal je malo cimnuo od kominu neki kiseljak, il ga napojili s božole, bem li ga, il ga je takvu sukletu tatko sklepao, toj nek si je na njinu porodičnu rados. Upalim ja ono u što se gleda samo on, kad on otud ljut, i razvikao se na svi nas ispod Ajfelovu: niko tamo od moji urođenici ne raboti, ni ministri. Ni narod, niko! Ja treba da vi pokazujem kako se argatuje, bitange nijedne, ima se rmbači svaki dan, oćete nedelju, eve vi ga mojega nedelja. Nema nedelja, svaki božji i moj dan ima da budne delnik, ima još da stizamo svi što smo gi već pretekli.

Veliki radnik! Tako se podučuju lenjčuge čak odonud.

Imam pašu Borka u Gornju Toponicu, tamo je bolničar. Vika mi, Miko dal gledaš i čuješ isto što i ja, pa da ga vaćamo kad svrne ovde. Reko mu da to nije poso za nas, odavno je taj preraso Toponicu, sad oće da mu daju Nobela. On, Tramp i Tači zajedno, a ja sam čuo da nobelovac mora da bude sakat u mozak, al nije dostupan na nas. Kad mu ga daju, toga Nobela, onda na takvoga više ne možeš ništa. Ulazi u istoriju jok u Toponicu, obriši se ti pašo sa taki snovi.

Ama pašo, kazuje on, stalno je nešto ljut, neka kiselina mu izbiva na lice a pljunka mu izliće iz usta, grdi svi redom. Mislim se, jel sam ti došo u avliju da ti gazim rasad pa pizdiš na mene, što me gledaš popreko? Treba ti bude milo kad me vidiš, da se obraduješ svome građaninu, makar da je iz Niš a radi u ustanovu… Niš, to je onaj varoš u koga si izgrdio pred svi prvoga seljaka na čaršiju Bulatovića, izdirao si se na njega što je raštrkao pare, grkljan mogo da ti prsne. Pred svi si odigrao živčani napad, i fino ti stoji, kaj na petla patka.

A mi pašo, reko ja, ne smemo da ga ljutimo, greota je, i on je živuljka. Mora se popravimo, može da svisne, da precrkne od žuč, ume žučna kesa da pukne ko plastična kad mrziš sve oko sebe. A oće i srčka da se zaštrkne. Ne može srce da izdrži sve što budala iska od njega, isto to rekao moj deda Rade.

E sad ga gledam kako otera ovi svoji u aps. Energično. Ljut je i na nji i na nas zbog nji. Sad svoji poslovi, kolko vidim, oće da odvoji od takvi. Sve mu drugari na sina, nije u redu, koj mu je matrak da se sad ljuti na tu finu dečicu. Sve izdobre familije, ko i njegova. A on se ljuti, na svako pitanje. Ona Žaklina mu dušu vadi, kad god ga vidi, akne mu prstenac. A be, Žaklino, dušo, imaj malo stanku, ne sikiraj ga, samo jedan takav ima u svet a nama se potrevio, zar na familiju da mu udaraš, sestro slatka? Sažali se, vidiš da je isti Manulać, ako znaš na koga mislim, gledala si Zone, mori.

Koji je tvoj račun, Žaklino, aman zaman, da mi satiraš porodicu, pituje presednik, al i ja! Zar na Danila da udariš, jabuku od dete, naslednika na srpski presto. Znam, onaj iz Telenor napisao kako oće da zatre SBB, da ga nema pa da ostane sam, da više nema niko da ga ljuti. Kad rastera svi kriminalci, ima budemo bez režim, a i šta će ni?

Mene posebno zanima ona Hrkalovićka. Ubavo, drčno ženče, ima kliker, što jes jes, tanko, kroz šivaću iglu da gu proteraš. I ona takva, deset oke meso, šef na Nevolju. Izdala gazdu, uzela da ga prisluškuje, kad noću razgovara o fudbal i kako će da skrši svaku mafiju koja mu ide uz onaj stvar. Kriminalka usred narodnu miliciju, špijunka, Mata Hari na onoga koj gu zaranio sa državni lebac i uzdigo gu odma do iznad Nešu. Mora tu da ima i neka emotivna osećanja.

Moram da se raspitam kod pašanoga Borka, on se razume u ludaci: ako onaj naviva za Zvezdu, pravilno je da pozatvara svi koji su grobari. Al oni ga zadužili, čuvali ga kad mu ga ono iznauguravali za presednika. I na sina mu bili siteri. Tepali narod da ne vika protiv ovoga, takav si je narod, il vika parole ili pcuje. Tepali narod koj je teo da ga sobali, isti oni koje je sad povaćao, sačuvali mu guzicu, vika moj komša Mita.

Ne znam sad, mnogo mi stvari dođoše u pamet, dal ćeš Ljubodrage da uspeš da ovo ovako uiđe u Peščanik, bilo bi milo na Nišlije, sitno jedno kamenče u borbu protiv Beogradizaciju na celu Srbiju. Al nije baš skroz protiv njega, mi volimo zajebanciju, da gledamo kad se živcira, neka si ga još malo, pa kad baš dođe do gušu…

Puštite ga, da ga još malo gledam sas onu naduvljenu prnjicu i usnice od Anđelinu Džoli. Ne zamerite ako sam vi ga uvredio, saću pitam Borka ima li dijagnoza ili lek. Ne za njega, nego za nas. Cel Niš da bude Toponica, da se smestimo, dobijemo špricevi u debelo meso za da si budemo mirni, krotki, da blenemo u duvar i srećno odživimo ono malo što ni je preskočilo. Će ima mesto i za vas, beogradski selci. Će nabavimo kukavice, naprajimo gnjezda i će si poletimo odozgore. Konačno usrećeni i nacereni, on smiren, zabole ne ona rabota, i njega i nas, ne sećam se kako gu beše ime. Košulja za njega, kaki Nobel, košulja za mene, isti pred Borka ima da budnemo.

Sad mi, usred ovu letargiju il depresiju koja me skrozirala, il je to melankolija? Jebem li ga šta je, pade na um ona pesma na Čokaliju, Kude je taj Niš?

Sparuškao se, sjeban i prazan, pocrneo, tužan. Ne poznava se, pretisla beda i sirotinja. Nema ga više Čokalija, taj Niš koji si beše, nigde ga nema.

9.2.2021.

Potresno Đukino pismo

Učini nešto, gospodaru, vidiš šta rade?! Raspomamilo se to, raspustilo se, izgmizalo, najelo se i prejelo. Poajgirila fukara pod tvojom bezgrešnom vodećom rukom! Evo je, banda sebi stvara bandu usred naše bande, pohapsi ih šta čekaš, zadnji je čas. Ako to ne učiniš, oni će pozatvarati nas. Moj si pripravnik u advokaturi, to je zanat najstariji! Jedini si kralj na svetu koji je učenik svoga sluge od koga je sluga naučio sve, poslušaj moj vapaj, inače odosmo svi u 3LPM. Posebno ja a naročito ti.

Moguće je da ovaj uvodni pasus bude dobar prepev potresnog pisma, koje je Vladimir Đukanović, Suslov SNS-a i đavolov advokat, uputio svom voljenom ili omrznutom gazdi, još se ne zna šta mu misli. Možda želi da ga spase opomenom, ili uništi laskanjem. Ili da sebi očuva prostor za bežanje, koristeći kvantaško lukavstvo: hvalim te opomenom, kudim te pohvalom. Držim se na tvom kukavičluku, moja prostačka alhemija te može učiniti hrabrim, od nakaze umem da napravim Apolona.

Ne znaš ko sam, mogu da budem šta želim jer nisam niko. Kao ni ti, to što smo obojica nitkovi, čini nas moćnim. Pročitaj moje pismo bar dva puta, hapsi dok još nisu iskovane lisice za tebe. Oni koji ti rade o mudroj glavi, sede ti uz koleno, neki od njih nasadili su se i u krilo, zar ne osećaš?

Samo na prvi pogled Đuka sme da se obraća svecu tonom lažnog jeretika. Đuka je savest stranke, prva straža i poslednja odbrana, izvor jezika omraze koji ublažava glupom žovijalnošću. On se nije uplašio za stranku, koja se već premetnula u bandu, niti za smešno božanstvo kome se obraća tražeći spas od njega samog. Boji se da posle svega nema gde da ode, niti kome da se obrati. Teško da će bilo ko imati razumevanje za nekoga ko je bio Đuka, za nešto tako nepojmljivo nema opravdanja.

Upravo zbog toga Đukanović rešava enigmu pokušajem da stvori još zagonetniju, zataška sve šta je bilo pre i još jeste, negira uzroke i posledice i napravi sebe novog. Tako bi probao da u nešto časno, čisto i prijatno za gledanje prefarba svoga tvorca. Takvo malterisanje više nije moguće i Đukanović je već shvatio da otužni apel udara u prazno, a da u njegov tunel niotkuda ne prodire tračak svetlosti.

Pismo je nastalo u potpunoj tami, uz poruku koja se njegovom autoru omakla kao servilni dar: ti si Gospodaru čist, izvan svakog zla, banda koju si dojio i negovao odrodila se od tebe. Ne znam da li je ona suviše moćna a ti suviše mlitav, ali tvoja anđeoska priroda mora da bude odvojena od nezahvalne dojenčadi, tako što ćeš strpati u srpski Tauer njih i sve koji nisu pazili na njih. Ali i ovo: nisi više onaj koji si bio. Ja ti nudim spas ili potonuće. Možeš da nestaneš i udaviš se sam, ali u mom društvu, čak i ako se ne izmigoljimo sve može da bude lakše. To ti nudim, pa vidi.

Sve do ovog mesta zabrinuti Đuka bi mogao da se prikaže kao posebno budni stranački nasilnik i iznenadni mudrac, koji je sebe pretvorio u izvor ideja za spasenje.

Ali, ma koliko bio glasan u odbrani svoje podaničke konfuzije i pokazivanju nepostojeće hrabrosti, Đukina glava kao takva, samo je poslužila kao zgodan relej za reemitovanje poruke. Nju je naime uputio onaj kome je upućena.

Vladaocu je potrebna odrešita podrška za neke čistke, pre svega u neposlušnim mafijaškim ograncima stranke. Tu podršku ne može da dobije, upravo zbog teških obračuna unutar sekte. Homogen se nije raspao oko političkih koncepcija, njih nema ili su postale sasvim nevažne, nego u podeli plena. Može se videti da mnogi od više desetina kumova nisu zadovoljni kako se rukovodi kartelom, niti je vođa kartela očaran tako opasnim kumstvima. Kumovi vide da je postao mlitav i strašljiv, i da gramzivoj Familiji dopušta sve. Ali, još je opasan. Može se očekivati da neko od njih zatekne konjsku glavu u postelji. Ili čak svoju u kiselini, u Srbiji se gine na sve strane, ponovo je glava jeftinija od metka.

Đukino pismo ima bar dva preteća nivoa: prvi je, banda se otrgla, radi šta hoće, ako se ne trgneš, Kume broj 1. odosmo svi u provaliju.

Drugi: ne hapse organi vlasti, jer njih više i nema, nego samo onaj kome Đuka piše sa toliko iskvarenog patosa. Sve puščane, mitraljeske i topovske cevi samo su u jednim rukama, svaka najgora odluka dolazi samo iz jedne glave. Hapsi samo jedan! Ali, ništa od toga nije večno, sve može da nestane za tren. Zato je sluga poslao pripravniku ono što mu je pripravnik poslao da potpiše i postupi kao sluga.

Đukanović, koji je jednom bio vođa bakljade po beogradskim krovovima, a nosioci vatre behu gospodarevi banditi sada izvan milosti, dobio je mnogo ozbiljniji posao. Đilas i Boško više nisu pretnja. Treba razbiti bitange iz svojih redova. I šta ostaje posle toga? Osim njih tamo nema nikoga.

Opozicija, nepovratno izgubljena u vremenu, tek se dogovora o poštenom dijalogu sa satanom. Režim ruši sam sebe u nestišljivoj mafijaškoj metastazi. Pismo je samo smradni svedok raspada za istoriju koja će se nastaviti kao hronika duge agonije.

Sve ovo što se stropoštava, zasad postepeno ali sigurno, sve važne uzburkane fekalije, glib, crvi, pijavice, svi paraziti, sablasti i nakaze, svaki Osmi putnik zarobljene Srbije – sve to pada pravo na nas.

16.2.2021.

Estetika malja

Gledali smo predsednika kako zauzima javni prostor u pokušaju da nam objasni poreklo strave. Izgledalo je to kao parastos na kome oživljeni pokojnik govori u slavu sebi, ali nije pritom razjasnio čemu govor i gde je slava. Ne znam zaista, niti sam sreo bilo koga kome je poznato šta je naumio besednik, i gde je danas sa svojim naumom.

Šta mu se zaista dogodilo da onako izađe pred svet, uveren da bar još jednom ima šta da kaže. I ranije su njegovi ispadi bili izazvani zastrašujućom količinom vere u svoju posebnost sa kojom se ništa ne meri. Može da govori koliko god hoće, bilo gde i o čemu želi. Ne postoji ništa razumno što bi ga sprečilo. Uverenje da smo sve iz čudovišnog skladišta neobuzdanog samoljublja već dobili na uvid – raspršilo se pre dve večeri. Stigli smo do potpuno novog nivoa igre u kojoj smrt postoji kao oblik vladanja.

Bili smo suviše ravnodušni svedoci jedne neuporedive nekrofilne rapsodije. U njoj je trijumfalno prikazana javna negacija života kao oblika postojanja. Kidanje ljudskih tela je druga strana onoga što jesmo ili možemo postati, pa je vlasnik tih prizora još u iščekivanju opšteg ushićenja pred istinom da se to (još) nije dogodilo. Da se još nije dogodilo svima. Nestajanja je bilo svuda oko nas, jezivih kao nasilno razaranje živog tkiva. Onaj koji je sve to kontrolisao ili mogao to da čini, javlja da nas je spasao.

Ali, od čega?

Da li je želeo da svoje zatvorenike, koji su mu bili saveznici, i kao saveznici postali ubice – da pripiše nama i podeli ih sa svojim narodom. I junaci i zlikovci potiču iz istog roda, delimo sve na ravne časti, to je poruka, mi i on, sve sa njima u zajedničkom pohodu na nas. Ali on taj kasapski tim poznaje bolje od svih. O njima smo saznali samo ono što je želeo da nam kaže: jesu li oni bili garda koja čuva kralja u slobodno vreme, ili batinaški deo milicije koji ubija boga u ljudima koji su izašli na proteste protiv tiranije. Ili su samo bili blizu Gospodara zaraze, tek tako, za svaki slučaj. Stalno mu neko preti i poteže nešto na njega, pa su počeli i oni.

Iznenada su prestali da budu čuvari dvorskog spokoja i počeli da pribavljaju snajpere. U međuvremenu su komadali ljude, rastapali ih u sonoj kiselini, i nosili u kesama po prljavoj varoši. Živeli su od svog rada.

Kako ništa od toga nisi znao, predsedniče? Zašto si u poslednjem trenutku saznao ono što ti je bilo poznato od prvog?

Sav potresen svojom tajnom, rekao je da se to više neće događati. Pohapsiće one koji žele da naslede pohapšene. Samo su potrebni dokazi, bez dokaza ima onoliko stvari, koje će dovoditi predsednika pred kamere. Videli smo kako izgleda glava smrskana macolom. Neka vam ne bude teško da to pojmite, to nam je pokazao šef države, da šokira nas i čitav svet, da dobijemo 30 sekundi i sklonimo decu, da utuvimo šta je to ljudska glava u stvari. Ljuspa oraha, ništa! Slabašne kosti neotporne pred maljem, likvor i siva masa oslobođene oklopa.

Sve važno što se događa u ovoj Srbiji, konačno se realizuje kao estetika beznađa: jeftini dramolet, crna komedija, ali i smrtonosna drama. Srbiju u životu drže samo opela, pa je predsednikov govor bio osobeni izlet u zagrobno, opčinjenost strašnim nasiljem i traganje za svojim zaslugama i krivicom zašto nije još gore.

Ali, očekivanje da će se naglo srušiti ono što ruši sve drugo, još je prerano. Izgleda da u idejama fantastične negacije života, postoji mnogo toga što nismo videli, ili nije rečeno. Imamo još sasvim malo vremena da doživimo ili ne konačnu zamisao tvorca. I to kao iskustvo koje će nas zaustaviti u pokušajima da pojmimo šta je to toliko jače od naše građanske agonije. Nasilje koje nam je pokazano, može da bude opit nad svačijom glavom.

No, šta je predsednik želeo da učini sa svojim neizbežnim licem i svima nama u prošlu subotu? Da nas uplaši sobom ili telima bez glava? Da svojim hodom po granici sablasnog ostane nedokučiv za svako poimanje razumnog? Da ohrabri glasače svojim moćima koje dotiču onostrano i ne vraćaju se ovde? Da se umiva pred narodom, sam svoj Pontije Pilat, pre nego što zakuca eksere u sopstveni krst? Da nagovesti još veće tajne i strašnije smrti, da raščisti svoj štab, rastera lopuže koje su ga izdale, dovede gore od njih i pokaže na koji se način pišu poruke mafijaškim jezikom? Da se još uzdigne nad svima i neopozivo presuđuje o svemu, pa i o sebi nedostojnim svega toga. Da se pokaje, ako još pamti za šta ima da se pokaje, da se pokaje i ako ne pamti pred svima koji pamte.

Ili je sve to bila samo još jedna priredba na provincijskoj bini. Trivijalna igra je neprekidna, oni koji su na vrhu zida smrti, opstaju samo dok se kreću. Svi koji padnu i saviju se bilo pred kim, neće opstati.

Bili smo svedoci jednog faustovskog pakta, čina vladanja koji više nije u moći da bilo koga osim vladara drži u strahu. To je samo obred koji izaziva mamurnu pospanost, jedan od mnogih koji sledi. Ali, još nismo razumeli šta nam se događa, ništa ne znamo o sebi pred strahom da sledi nešto još mnogo gore.

Ako smo uvereni da bilo šta znamo, onaj koji je govorio u subotu siguran je da nas je razuverio. Videli smo da je samo smrt na njegovoj strani.

8.3.2021.

Cepivo za vladara

Ta se informacija nestrpljivo čeka: predsednik pred kamerama oslobađa levo rame i dobija nešto u svoje rukovodeće tkivo.

Posle toga daje dugu izjavu, i govori sve dok mu ne prorade prva antitela.

Poštovani građani Srbije, dragi prijatelji, građani Merošine ili Žagubice, svejedno ne znam gde sam, braćo i sestre!

Evo, ja ću primiti vakcinu pred vama, i ne smatram da sam time počinio nešto izuzetno. Mnogi su sumnjali da ću je uopšte primiti, ali ja zaista nemam problema s tim. Ništa me neće boleti, ne brinite za mene. Mogu odmah, još jednu, primiću za pola sata i revakcinu, meni je svejedno. Jak sam ja, mogu da podnesem i konjsku dozu.

Odmah posle ovoga odlazim na nove zadatke. Čekaju me novi podvizi. Da vam kažem, hvatamo neke kriminalce, ali i oni će tokom akcije biti cepljeni, kao i ja. Ako su mafijaši i oni su ljudi a ne novinari. Svoje posrnule prijatelje ne odvajam od sebe.

Do danas nisam primio vakcinu. Oprezan sam čovek, sve što je invazivno dovodi me u stanje frustracije. Bežanje od igle je čuvanje integriteta, više volim travu, ne može se tek tako prodirati u predsednika. Izbegavanje vakcinacije je čin samopoštovanja. Želeo sam sebi da je zabijem, ali nisam mogao da se dohvatim. Kobre nisu dopuštale da bilo ko priđe čuvanom licu na distancu fizičkog ugrožavanja. Ni meni nisu dali da dođem sebi. Predsednik, to jest ja, načelno unosi u sebe tečnosti oralno.

Mnogi su me savetovali, naročito Nestorović, da se čuvam razvoja antitela u svom biću. Svako antitelo moglo bi da atakuje na moje telo. Bata Gašić ne može sve to da kontroliše. Možda antitela u jednom času napuste mene, pa tako i moje telo, i počnu samostalan opozicioni rad. Bilo bi najgore da me takva stvorenja napadnu iznutra, umesto da me čuvaju. Još gore bi bilo odsustvo svesti antitela o tome koga čuvaju i zašto to čine, pa da dignu pobunu unutar mojih vladajućih organa. To bi bio fatalni rascep, ubijanje mene u meni, šizofrenija imunog sistema. Rušenje mene i države.

Jedno vreme sam, i to da vam priznam, pomislio da sam antivakser. Mislio sam da dam našu decu ali ne i sebe, dece ima koliko hoćeš a ja sam jedan jedini. Šta ako te nedovoljno ispitane tekućine od nas naprave zombije. Vidite, Rističević, Martinović i Vulin su primili vakcinu, i šta je ispalo? Strah me je da pogledam. I još nešto, ja volim brata Sija, volim ga skoro kao Andreja. Ali vidite, posle kineske vakcine u Mirijevu, Kaluđerici i Ritopeku nema živog kučeta. U pečenjarama prema Mladenovcu niko više ne traži jagnjetinu.

Ničega se ne bojim, ali ko bi ga znao! Moglo bi nešto da pukne u meni, da me prepolovi ili načisto rasparča. I šta bih posle sa sobom, gde bi Srbija sa predsednikom koji se raštrkao na sve strane. Ima takvih aerosolnih tečnosti, dok je u bočici ništa, obična vodica. Ubaciš je u predsednika, a ona podivlja, razbuca me, razori i od mene napravi ono što svi misle da jesam.

Sve sam te strepnje savladao dugim vežbanjem samokontrole i danonoćnim nespavanjem. S jedne strane Belivuk, Kokeza, Hrkalović. Snajperisti, Đilas. Lako ću ja sa njima. Ali na drugoj strani vakcina, nepoznata stvar. Da je vino, bilo bi jednostavno. A ovde leševi virusa zaglavljeni u običnoj bočici, željni da se baškare u mom tečnom tkivu.

Zato ću sada, braćo Srbi i sestre Srpkinje, da objavim nešto što još niste čuli. Uradiću ono što još niko nije uradio. Znate da sam vas navikao na moje podvige. Molim da za desetak sekundi sklonite babe i dede dalje od televizora da ne vide i ne šlogiraju se pre vremena. Do njih mi je najviše stalo.

Primiću od svake vakcine po malo. Lončar i Darija su mi smutili predsednički koktel: Fajzer, Sinofarm, Sputnjik V, AstraZeneka, Moderna, Džonson&Džonson i SrBski melem sa Torlaka.

Običan narod bira vakcinu po želji. Ja ću primiti ono što moram, sve što ste primili svi zajedno. To je moja dužnost, biću pionir eksperimenta koji sam lično smislio.

Biću jedini predsednik koji je odjednom primio sve vakcine, a u isto vreme i revakcinu.

Ej, Vučiću… polako.

Kaži Božo Preleviću, odakle si se pa ti stvorio ovde? Šta je bre ovo? Ne prekidaj me kad radim, uvežbavam govor. Želim da ga pojačam na nekim mestima, zbog Pinka, aplauza. Neobuzdane ljubavi mog naroda…

Narod je nestrpljiv, igla je spremna. Čekaju da vas vide. Nema Pinka, ugašen je.

Ali, Božo brate, mnogo me je strah… Šta se radi ovde, šta događa? Ko su ovi ljudi, šta ćeš ti ovde? Kako nema Pinka?

Nema ga više. Ja sam određen da vas zastupam. Dobićete nešto da se smirite. Evo doktora.

Šta mi to dajete??! Hoću da vidim batu. Gde mi je Vacić? Bebo, zar i ti sine Brute! Mile, ne daj me! Palma, udri ove!

Miraaan!

19.3.2021.

U glavu, nego šta

Bilo čija glava u Srbiji mogla bi da bude meta šipke ili toljage. Razloga ima na pretek, glava je jeftinija nego ikad, potrošna roba. Slabašna je ljuska na njoj, lako puca.

Bilo bi preterano da se ovde bavimo inventarom razloga za nasrtaje na ljudske glave. U toj oblasti kreativnost je veća no bilo gde na drugom mestu, ljudi naprosto znaju šta činiti sa tom stvari, posebno ako je tuđa. Ne zna se čega sve ima u glavi koja nasrće na onu koja nije njegova, i to je možda najveća tajna.

To je u samom vrhu vlasti usvojen model nasilnog preumljavanja: onih koji misle drugačije, ili se opiru nečemu što se opire razumu. Ili nisu po volji vlasniku močuge. Ili bi mogli da postanu opasni ako ih nadležni nosioci močuge ostave sa čitavim glavama.

Postoje najmanje dve ideje u takvim poduhvatima: povrediti jako, potresti ono što je unutra, a odgovorno je za mišljenje i svakovrsnu jeres spram nasilno uspostavljenih mafijaških kanona. Pa će valjda, ako ništa drugo, predmet takve terapije, kad počne ponovo da misli, misliti drugačije. Ili će misliti isto, ali to neće činiti javno, pred strahom od nove toljage, šipke ili koca.

Ili će predmet biti konačno arhiviran, ako nema čoveka, nema ni problema, ni drugačijeg mišljenja, ništa od toga.

Možda bi bar deo odgovora na pitanje čemu tako silovito ujednačavanje stavova, valjalo tražiti tamo gde inače nema nikakve suvisle ideje: kod policajnog ministra Vulina. Više puta je on govorio o nečemu što je utopija samo po sebi a budalaština po njemu, zamisao koja bez izuzetka nastaje u košmarnim umovima. A to je, recimo Srpski svet. U slobodnom prevodu ove sintagme koja ne znači apsolutno ništa, to bi ponovo bilo: svi Srbi u jednoj državi.

Srpski svet je, naravno ludačka iluzija, ali ne i bezopasna. Ideolog tog velikosrpskog imaginarijuma se nije zaustavio samo na prostoru koji bi bio arijevski čist, nego je dodao još nešto, što objašnjava tvorevinu pod silom mentalne unisonosti. Bila bi to država Srbija, kao veliki, etnički pročišćen prostor, pod jednom voljom. A to bi značilo: jedan narod, jedan vođa, jedna partija.

Vladajuća partija, sa svojim zakrvljenim mafijaškim ograncima, jedva da razume o čemu govori Vulin. Taj fukarski sindikat zna da je kraj sasvim blizu. Ali sloj čuvara trona, umno prilično osakaćeni batinaši ostaju opčinjeni jednom voljom, bez koje ne bi bilo ni njih.

Skrnavljenje te volje je početak kraja utopije, svaka glava koja u sebi stvara otpor, za njih postaje borbeni cilj, bez posebne naredbe.

Naravno da je Vulin samo epizodni mislilac u stvaranju političkog sistema autokratskog ludila, ali se bar potrudio da objasni svoje viđenje legitimnosti nasrtaja na sve što je drugačije. I opire se volji jednoga koja bi morala da bude svačija.

Za zaustavljanje istine o ponoru pakla, postoje paramedijske borbene jedinice. Odatle kulja otrov i smrad, traže se krivci za svaku reč koja para haotični prostor između najvažnijih ušiju Srbije. Odatle se javljaju posebno selektirane nakaze, koje prozivaju sve što ne liči na njih, i prete odmazdom. Brane vladaoca od njega samog ali ga ne mogu odbraniti, u svakoj reči koja dopire do tih vodećih režimskih umova, oni vide pretnju atentatom na svog stvoritelja.

Svi oni koji su prozvani na tim jutarnjim balovima nekadašnjih ljudi, postaju mete. Napadi će biti sve češći, jer u nekim ostacima misaonih zametaka, i takva stvorenja koja nije moguće sresti na drugom mestu, znaju da nešto strašno ne valja u tom polusvetu. Znaju da njima više nema povratka među ljude.

Njihove prozivke, poput onih iz skupštinske štale, ohrabruju podvižnike sa dna da učine bar nešto za tu stvar, koja je postala jezivi splet pljačke, rasipništva, lakomosti, bluda i zločinstava.

Ali, još važi ovdašnja odbrambena lozinka, da svaka batina ima (bar) dva kraja.

„U glavu, nego šta, u mozak nego šta, u glavu nego šta, gde bi vi mene tu bi vas ja!“ (Idu dani, 1970)

Monstrum u agoniji može da bude opasno ljut na ljude i stvari koje sve teže kontroliše. Pre pada, sledi uspon nasilja, pljačke i razvrata, pokrivanje sramnih mesta raspomamljene klike svim sredstvima. I to bi bila poslednja iluzija da se nešto može sačuvati.

Na primer, Palmina domaćinska Srbija.

20.4.2021.

Monizam ili diktatura

Demokratije u Srbiji ima sve manje. Fridom haus je svrstao Srbiju u kategoriju „hibridnih režima“, jer se kretala unatrag u oblasti demokratske vladavine. Dakle, pad je sve brži, ali se čini da je ova ocena preblaga. Vladavina postavljena kao ultimativna, diktatorska volja lidera u ime klike ne može da bude demokratska.

Da li je ipak Fridom haus imao suviše obzira prema bezobzirnom modelu potpune uzurpacije vlasti nad društvom? Potenciranje „hibridnog sistema“ može se razumeti kao ocena da je vlast ovde monistička, oličena u predsedniku države, koji je svojoj (formalno neposredno izabranoj) ličnosti udelio sve poluge izvršne vladavine. I sve dizgine neposrednog odlučivanja, u svim njenim granama i na svim nivoima.

Dakle sve smo bliži otvorenoj diktaturi, ako već tamo nismo stigli, i potpunoj okupaciji društva kojoj se društvo opire malom snagom. Ili se ne opire nimalo. Takva fragilnost posledica je uništavanja institucija, opšte melanholije i straha da su napori nužni za povratak socijalne slobode uzaludni. Dakle vlast je nepromenjiva i može otići samo svojom voljom, ili na izborima. Ali te dve mogućnosti su neostvarive. Režim bi mogao da padne i spontanim urušavanjem zbog nesposobnosti da rešava vitalne probleme zbog kojih postoji, ali i okolnosti koje dolaze iz unutrašnjih mafijaških sukoba. Ili da bude počišćen snažnom socijalnom eksplozijom koja se neizbežno pretvara u pobunu.

Takvi indikatori postoje, ali su još nedovoljni za buđenje moćnih snaga anesteziranog društva. Pre ozbiljnog otpora koji u nekom trenutku svakako sledi režim u Srbiji, oličen u čoveku sa neutoljivim tiranskim apetitom, vršiće sve surovije opite nad državom i društvom.

Slede pokušaji da se prema svakom otporu pokaže sila dovoljna da ga slomi. Za takva sve nasilnija istupanja stvara se pre svega medijska platforma. Valja ugasiti sve ono što nije unisono mišljenje, ukloniti šumove i sprečiti distribuciju svega što je drugačije. Gašenje N1, na primer, to je ideja koja vodi Srbiju u gubitak čula vida i sluha i onda je sve moguće i dopušteno i ostaje zatvoreno u prokletoj avliji.

Gde je Fridom haus uopšte pronašao tragove demokratije u Srbiji? Nema parlamenta, izvršna vlast se ostvaruje samo preko institucije predsednika koji na to nema prava, niti bi smeo da nasuprot svemu što određuje njegove nadležnosti neposredno rukovodi svim oblastima života svojom bahatom samovoljom. Mediji pod kontrolom klike postaju sredstva mentalne unifikacije. Koruptivni sindikat na kome se drži oligarhija pretvoren je u kriminalnu organizaciju koja se predstavlja kao država.

Stvoren je poseban sistem turbo vrednosti, uz ukidanje kulture, koja postaje smetnja novoj estetici opskurne elite. Seče se, nestaje i ruši sve što predstavlja ambijent za život ljudi, uz promociju masovnog trovanja kao dostignuća „prvog sveta“.

Nova elita ne pokazuje nimalo obzira prema statusu pauperizovane većine, projektujući svoje pljačkaško blagostanje na socijalnu utopiju. U tom modelu kulture grabeža, pokazivanje bogatstva je svojevrsni egzibicionizam fukare, koja to ne prestaje da bude zatrpana materijalnim obiljem.

Vlast kreira, ali i negira afere i skandale, koji bi ih svuda i na svakom mestu srušili, a ovde ih još drže u sedlu. I to bi mogao da bude još jedan apsurd hibridnog sistema. Izgleda kao da ih te stvari osvežavaju, poput nakaznih estetskih intervencija. Ne kriju više da su ružni i zli i to im postaje adut, jer jedino takvi opstaju, pa će takvi i nestati. Ne preterano brzo, ali ko bi ga znao šta se sve valja među letargičnim građanima. I gde se trpljenje iznenada pretvara u lavinu.

Vrhunac negacije i zakidanja parlamentarne demokratije u Srbiji, sa sektaškom, kozačkom skupštinom, morao bi da bude dovoljan dokaz za Fridom haus, ako već nije za nas, da demokratije u Srbiji više nema. Njeni rudimentarni ostaci čuvaju se upornim aktivizmom dvestotinak slobodnih ljudi, koji naprosto ne žele da se predaju. Moramo da priznamo da smo izgubili slobodu. Moramo da je osvajamo po svaku cenu.

Ako već želi da pomogne, neka Fridom haus kaže šta se ovde zaista događa, bez ezopovskih ublažavanja. Ne postoji nikakav sistem i nema se gde više padati. Na dnu smo, i ovo je diktatura.

30.4.2021.

Bućka za Gangulu

Preobražaj Aleksandra Šapića u radikala, ili naprednjaka, kako vam drago, neminovna je evoluciona igra. Kao kod Franca Kafke, u priči punoj teskobe, pomrčine i straha, nalik mučnom snu, u kome se junak Gregor Samsa pretvara u insekta. Tačnije u kukca, koji svoj život okončava izvan svake ideje o slobodi, bespovratno gubeći sve ljudske osobine, pa i izgled.

Moguće je da se Šapić nije menjao, no da je uvek bio to što jeste, tvorba ovdašnje stvarnosti, u kojoj je politika samo sredstvo za negaciju svake doslednosti. Ništa što si rekao ili si možda bio, ništa od principa ne mora da važi. Zar principi i ne postoje da bi bili porušeni? Ko još veruje ranim radovima vaterpoliste, ili sumnja u tamnu biografiju vladara? Obojica su upečatljivi presedani u kratkoj istoriji ovdašnjeg morala. Za njih, on postoji samo kao etički kod, prilagođen dnevnim potrebama svake vrdalame, uzdignute na sam vrh deponije.

Konačno je AV pozvao AŠ da mu pristupi, što je ovaj odmah učinio. Obojica su uvereni da su dobili dovoljno vremena, pre svega za dalje nakazno oblikovanje Beograda. Možda je Vučić izračunao da Šapić može da stavi u senku Gangule pisca Vesića, i da dokrajči nekadašnji velegrad na silovitiji način, tako što će ga i dalje čuvati sa sramnim naprednjačkim žigom. Svakako će otići inače nepotrebni Zoran Radojičić, koji je primećen samo u dva slučaja: kad je svečano otvarao žute kućice za beogradske vrapce. I kad je otkriveno zašto je trpeo sva poniženja od nekoga ko se preziva Vesić. Gradio je neku vilu na Zlatiboru, bez dozvole naravno. Izgubio je dovoljno ugleda da mu je ne sruše. I uskoro bi mogao da se povuče sam, ili da ostane tu negde, svejedno je.

Izgubi li Vučić Beograd, onda je stvarno gotov, u tom slučaju tron na dvoru postaje simbol istinski ceremonijalne komedije. I to sa klovnom čija bi duga politička avantura bila dokrajčena još jednim kafkijanskim preobražajem.

Svakako da je vladaocu potrebna jedna jaka ličnost u ambijentu funkcionerske metiljavosti i masovne naprednjačke degeneracije. Recimo, osvežavanje stranačke krvi postepenim ukidanjem Stefanovića. Lažnog doktora bi zamenio isti takav, original falsifikata, ali mnogo siroviji i opasniji u ultimativnom poslu sređivanja razularene sektaške menažerije.

Juče je Zdravko Ponoš rekao da je ova koalicija sa gutanjem Šapića možda blagoslov za opoziciju. Onakav Šapić je mogao da osvoji Novi Beograd, ovakav gubi to svojstvo, sve što bude osvajao činiće za onoga koji gubi. Nije isto sedeti u svojoj stolici ili u nečijem krilu, druga mogućnost je neprijatna iz više razloga.

Svejedno, AŠ je suviše lako izgubio svoju ugodnu poziciju ortaka u vlasti, u zamenu za prividno širenje moći nad čitavim gradom. Flertovao je sa svojim priličnim izbornim mirazom i završio u zagrljaju pitona, koji voli tako što davi.

Nije on prvi demokrata koji se preobrazio u radikala, ima ih oko Vučića onoliko: Vesić, Mali, Čomić, na primer. Pored nebrojeno mnogo frakcija DS, od kojih nije ostalo skoro ništa, čitava jedna je u Vučićevim šakama.

Ali, Šapić je sa svojim rodoslovom kapitalac, sa kojim Vučić u simbiozi možda gubi sve što je vaterpolista osvojio sam. Malo ko je na Novom Beogradu birao ovakvog Šapića. Ljudi su bili uvereni da taj deo grada ipak može da ima drugačiji sudbinu od one koju imaju njegovi stari ostaci. I da je Šapić dovoljno autentičan da opstane sa svojim postojanim izbornim profitom.

Izgleda da je sve to bila opsena. Uvek se želi sve više, naročito kad se izgubi vera u sebe. Moguće da su neke svoje nemire i strepnje Aleksandri otklonili u strastvenoj primopredaji. Tako će Vučić nastaviti da haba Šapića, koji je već unapred bio potrošen.

Ima tu, osim politike i jakih emocija i neskrivene međusobne naklonosti.

Obojica su inače bili učesnici u estradnom trešu koji se valjda zvao „Ples sa zvezdama“. Oni su bili zvezde, hrabri momci koji su pristali da izađu na podijum i odigraju pred svima svoju urnebesnu medveđu igru, ne znajući šta se radi sa rukama, a osobito sa nogama. Niti sa sobom u celini, niti sa drugim plesačima. Niti sa muzikom, vremenom i prostorom (obavezno pogledati). Ispalo je da nijedan od njih nije srpski Fred Aster. Obojica su imali partnerke koje iz nekog razloga nisu razumele nepojamni ritam zvezda. Ali, to je bio samo ples tegobnih, nedarovitih tipova željnih ljubavi, pažnje i opšteg podsmeha.

Danas u ovoj isto tako ružnoj, egzibicionoj igri, oni su partneri jedan drugome. Nije to nimalo dobar prizor, ali tako se radi.

Posle obredne igre mladoženja unosi nevestu preko praga.

7.5.2021.

Domaćinska stvar

Gostuje Palma kod Marića, seda i ustaje kako bi pokazao saglasje sa muzičkim ritmom. Oko njega harmonikaši, dovedeni u paketu sa gostom. Oni poznaju sve nijanse njegovog ukusa, visoke slušne kriterijume i izvore čulnog uživanja.

Ja bez muzike ne mogu da živim, stalno mora neko da mi svira. I kad radim i kad se odmaram, uvek…

Marić je domaćin srpskom domaćinu, namešta uvojke, smeje se nečemu i podstiče Palmu da priča. Ma jok, ništa nije bilo, lažu. Ja čak i ne znam šta je to razvrat, niti hedonizam, to nije za mene, ja uživam u životu, evo sad ću da pokažem.

Ustaje, dok svirači hvataju nepostojeći ritam u njegovim teškim koracima. Marić se zacenio od smeha, niko ne vidi zbog čega: možda je oduševljen što je ponovo doveo gosta u koga ljudi gledaju kao mečku ili kao domaćina, ili Palmi koji je došao na Hepi i svuda okolo da se zapere i oplakne od sebe samog.

Sedi Palma na obali mutne Velike Morave, u direktnom je prenosu Palme plus, nezavisne televizije koja nosi njegovo ime. Sa obe strane njega kao takvog, koji je leđima okrenut reci, više bočno, dvojica harmonikaša, možda isti oni koje je vodio kod Marića. Palma voli stereo, obojica pritiskaju registre na instrumentima u isto vreme, sviraju Žikino, Užičko, Na Moravi vodenica stara. Sviraju Tri livade nigde lada nema, Udade se Jagodo. Ali ne pevaju, samo prateći instrumental. Palma priča.

Evo, ja volim život, mnogo ga volim. Radio sam, stvarao, zlopatio sam se, počeo iz mulja. Ratovao za srpstvo, bio ekonom kod Arkana. Sve za ljude ništa za sebe. Ali, dođe i meni, čovek sam, rekoh dođe i meni ono… Ako samo radiš a ne radiš ništa drugo, postaješ vo. Uvek se oplemenjujem uz neko zadovoljstvo. A to je muzika, druženje, mladost, igra. Sa kim se sve nisam družio, cela Srbija je bila kod mene, klalo se, jelo se i pilo, igrala kola… Devojke u nošnjama, i stranci dolazili, sve sam ih dočekao i ispratio, niko od Palme nije otišao nezadovoljen. Tradicionalna Srbija, patrijarhalna, lepota na sve strane, svuda oko mene.

Ja sam recimo lično jednopolan, ne znam jel vam jasno, ali sam, odmah da kažem, protiv takvih ili istopolnih brakova u domaćinskoj Srbiji. Zamislite mene i Dačića u tome, užasno, dabome. Kod Vučića i Šapića stvar stoji drugačije, jer njihova koalicija nije istopolna. Ko je tamo šta, kažite vi meni.

Kao jednopolni inokosni domaćin napravio sam lično sve, doveo vodu, neviđene živuljke, voštani muzej, svakoga mogu da turim da bude tu dok se ne istopi. Delio sam pare pre Vučića, on to video od mene… Napunim džepove, vidim čoveka, ženu kolko vredi i odrežem mu. Na tebi, kažem ja pet iljadarki, pa potroši po želji. I da zapamtiš ko ti je dao.

I sad ova Marinika, ne znam bre odakle je došlo to ljuto ženče! Da se javila čovečanski, lepo bih je ugostio kako mi to u Jagodini radimo. Ali ona upala bez najave, voli da podbunjuje narod, kaže da sam ja podvodio devojčice, i šta ti ja znam, bunga bunga. Šta bre bunga, to sam ovoj našoj premijerki Ani u šali predložio, ali ona nije htela, ni ona ni ja nismo znali šta to znači. I sad tužim sve koji su ugrozili moju nevinost. A sa tom mojom urođenom osobinom upoznate su sve žene u gradskoj upravi.

Sve ove moje žene koje su tužile Mariniku, mogu da posvedoče kakav sam ja čuvar morala. Poznaju me od svojih 14-15 godina, one znaju koliko sam uložio u njihov razvoj.

Kao, dođe gost, zapijemo se, ja mu nađem adekvatno društvo i ispratim taj par u sobu. I tako kao ja sparujem paćenike… Ama, bilo je obrnuto. Kad god vidim da se nešto muva, da stvari idu na gubitak domaćinske kontrole ka razvratu i bludu, posebno ako je protivprirodan, odmah to šaljem kući. Izvini, ljutito i poučno kažem ja, nije ovo javna kuća, ovo je Jagodina, ajde polako, ajde lagano, pravac u noć.

Sviraj mali onu Mila majko šalji me na vodu. Gde bi ja to što kažu da sam podvodio nekome. Onaj Mića, jedva sam ga presaldumio da počne da ne laže. Dobro, on je iškolovao državni vrh, i to mnogo pre roka, ali ne sme da laže. Mali, drmni Kud se žuriš hej živote, jedan je život, kažem ja vama, šta uvatiš, od njega mislim, to ti je.

Onih stvari, kojih ima svuda, mislim se, svako to nosi sa sobom. Niko ne zna šta se dešava među ljudima, narod je stoka neoprana, ali ja ga volim. Da nije ljubavi ko bi se razmnožavao? Drmni mali Tri meteri somota, da pozdravim moju drugaricu Zoranu koja me je podržala, i za presednicu vlade onu: Niko ne zna moja Ana, dal je krčma il kafana, o Ana, o Ana tugo mojih dana. To su dve pesme, al jebi ga. Zavoleo sam Anu postepeno, ništa joj ne fali. A i Čomićku volim, baš je ono…

Pa sam vodio ove moje u Peštu, neki su obišli pola sveta sa mnom. Bile i žene, nije da nisu bile, al sve normalno i moralno, banjali smo se zajedno u plićaku u Paraliji, pristojno odeveni, svi sa gaćama. Nijedna se nije žalila. Da ti kažem, i žene su ljudi, a i maloletnice su žene. Ne pravim razliku, kako bi mogao, sve je to moj narod.

Ej mali, da svirnemo malo i Vučiću, 200 na sat, u krivinu, 200 na sat obožavam tu brzinu. Zna on šta ima u tu pesmu, ne pomogne li mi da ovo prebrodim, sve znam za ona dva minuta. Ima da zinem kao provalija, ko bre jebe Babića.

Bio sam u policiji i kod tužilaca, svakome sam rekao šta da se radi. Niko mi ništa ne može, nema zašto! Čist sam kao dojenče. Evo i ja ću kao Mile Dodik onu od Mitra Mirića: „Ne može nam niko ništa, jači smo od sudbine…“ Samo Mile nema pojma, prijatelj mi je, ali ne zna da peva. Mumla kao medved.

Šta sudbina koj moj, ja sam sudbina, nije vrh u Beogradu, ja sam vrh. Raspitajte se malo. Moj narod zna koj sam ja. Evo iza mene ovolika moja reka, panta rei, što se kaže, tako promakne i čovek kroz život. Pa ako ga ne okusiš, ne uvatiš sve što možeš, šta će ti život bez mene draga. To sviraj.

Sedi Palma u Pinku, i gomila lucidnih analitičara razmatra sve neoborive aspekte i dokaze njegove domaćinske čednosti i zavere protiv srpstva i Srbije.

Sedi Palma u kabinetu vladara. Šta Palma da radim sa tobom? – pita on.

Ništa sa mnom, kaže Palma, pu pu, daleko bilo. Nisam ja taj. Ali dođi i ti na bunga bunga. Svi su već bili, ima napravim čoveka od tebe.

11.5.2021.

Šta da uradiš sa 30 evra kad si mrtav

Na kvantaškoj pijaci nekadašnjih građana naglo padaju cene. Duše se kupuju nezavisno od njihovih nekadašnjih vlasnika. Masovno obolevanje od sirotinje vodi ljude do poniženja, i odatle se ne vraćaju.

Profesor Šoškić tvrdi da je podela para iz duga besmislena, maloumna spirala novog zaduživanja. Poješćemo u malim zalogajima ono što nas svakako ostavlja gladnima.

Siniša Mali govori u ime Velikog Dobrotvora, opravdava sitne darove iz naše zajedničke kase, koju su njegovi zauzeli kao sef za pljačku i razmetljivu igru. Znaju da će ostati na uslovnoj slobodi samo dok vladaju. Kaže da je Šoškić rob svoje fikcije, nameran da ospori njihovu stvarnost.

Čovek kome su oduzeli diplomu zbog krađe, drži ključeve trezora.

Možda oni kupuju samo nešto od vremena, koristeći formulu darovanja sitnine novim proleterima: 30 evra za sve, izvolite, kupite šta god poželite. Evo, to vam ja dajem, pamtite dobro od koga vam je. Malo-malo, pa udelim. Nije mnogo, ali ni malo, ali kaplje stalno. Ako se pažljivo čuva, nakupi se. Kupujte, birajte… Svega ima u bogatoj Srbiji.

Ne hulite na ruku koja daje, valja pokazati bar malo zahvalnosti i vedrine, neko stalno misli na vas, ako vas već zabole ona stvar što ste niko i ništa. Očekujte nove darove iz centrale milosrđa.

Bez otpora smo nestali kao građani i postali korisnici milostinje, bezvoljne kreature koje više i ne misle kako izgledaju istinski ljudi. Vidite samo na šta ličimo. Kakva nam je cena?

To je već pitanje za mnogo više od udeljene sume. Toliko vredimo, tako nam je odrezano. Da smo skuplji – niko se ne bi usudio da nas sa toliko prezira pregazi. Ponuđena je cena, prihvatili smo očarani neočekivanim profitom koji nam je u šake stigao tek tako, ni iz čega. Bili smo dostojni korisnici milostinje, zreli za konačan pad i naklon pred rukom koja hrani.

No, budimo bar malo zahvalni, ne šištimo na svece kad daruju.

Hvala braćo, drži tata.

Šta se sve može za 30 evra?

To je nešto manje od polovine računa za Infostan za one koji imaju mali stan. Dvadeset kutija lošijih cigara, ili sedam kila pilećeg mesa. Ili ručak za troje u pečenjari kod Ralje, pola sata boravka za jednu osobu na Kopaoniku. Četiri para gaća i tri para čarapa na pijačnoj tezgi. Lekovi za okorele hronične bolesnike za nedelju dana. Mesečni bus plus za tri zone, pedikir zapuštenih ženskih tabana u Mirijevu, dve deblje knjige u Laguni sa popustom. Plastična lutka, lopta i par odevnih stvarčica za dečicu u kineskoj radnji. Dva kila šarana pečenog na ringli, dva kila mlevene kafe, pet muških ili jedno žensko šišanje.

Pakovanje cialisa od 20 miligrama, mesečni paket za osrednje pametni telefon, komplet ženskog veša za kućne potrebe. Donji deo trenerke, polovna guma za otrcani auto, tri pice kaprićioza, dve i po pice kvatro formađo, tri kila bajadere u pekari Panta, 20-30 hlebova. Taksi na liniji Kaluđerica-Vidikovac, dva i po deterdženta za belo i šareno rublje ariel, frtalj kile trešanja, 10 pakovanja higijenskih uložaka, 20 mesnih narezaka, patike za jednokratnu upotrebu, petina kazne za pauka, lekarski pregled za vozački ispit B kategorije, četiri buteljke odvratne malvazije… 25 kila Šešeljevih knjiga.

Cene ovde nabrojanih artikala su okvirne, mnoge od njih navedene od oka. Ali tu su negde. Može se birati neka pogodnost od ovde nabrojanih, ili smisliti nešto drugo. Mogućnosti nisu ograničene.

Do kraja godine dobićemo još toliko.

Moj komšija iz kraja Mirko, koji već godinama tvrdi da se umorio od svega, umro je tačno na dan kad mu je „legla“ uplata.

Šta da uradi čovek sa 30 evra kad je mrtav?

Samo da izađe na biralište. To je sve što se za 30 evra očekuje od živih i mrtvih.

14.5.2021.

Mesar

Vladar je zgadio ljudima pljeskavice, ćevape a i burek sa mesom. Opčinila ga je velika mašina za mlevenje ljudskog tkiva, uzdigao je svoje pripovedačke ispade skoro do vrhunca odvratnosti. Skoro do vrhunca, sigurno je da može i gore.

Nije potpuno isključena pogodnost da se negde na roštilju zaista našla ljudetina iz Ritopeka ili neke druge ekskluzivne kasapnice, namenjena posebnoj vrsti potrošača. Tako bi kanibalizam u Srbiji i bukvalno postao deo praktične politike, neka simbolička realizacija naprednjačkog, pre svega skupštinskog novogovora.

Nova generacija monstruma koji ubijaju na komad, dresirana je pod vrhovnim šinjelom. U kojim je okolnostima on postao njihova navodna meta iako su odrastali vođeni svetom rukom, nije potpuno poznato, ali se može naslutiti. Takvi ljudi ne prezaju ni od čije smrti, a njemu je uvek potrebno da bude žrtva koja će biti utešena sažaljenjem nad samim sobom. Uz sasluženje kolonije narikača, koje su već godinama u ritualnoj crnini. Čovek koji se oplakuje u zamišljenom opelu, stvorio je idealne zlikovce, kako bi sve druge okrivio za formiranje svojih mesarskih odreda.

Takva formacija možda je delo Dijane Hrkalović, žene koja je svoju moć sticala kroteći žestoke momke na vrhu piramide navijačkih bandi. Nju je u MUP doveo Vučić, da bude protivteža Stefanoviću već uzdrmanom tatinim trgovačkim podvizima. Nebojša je uzvratio udarac, otkrivši Jovanjicu kao ogledno poljoprivredno dobro Porodice i simbol državne mafije.

Na tom nivou mogla je da bude uspostavljena ravnoteža nepoverenja po formuli: ostavi mi tatu, ne diram ti batu. Ali to nije moglo da traje večno. Prisluškivanje Dona donelo je nova saznanja: prisluškuju ga oni zaduženi da ga od toga štite. Ne slušaju oni njega, nego njegove sumnjive sagovornike. Zašto se njihov predsednik našao pod sumnjom podanika? Zato što nije čist, što je u govnima do guše. Tamo gde smrdi, nema poštovanja, treba nekako ućutkati sve koji bi mogli da otkriju mračne tajne sociopate na vrhu vlasti opasnih lupeža.

Nebojša Stefanović je jedan od njih. Opasan je ako bude proteran pa progovori, sve je moguće na ovakvom srpskom dvoru. Ali, nije moguće ništa dobro, a najgore sigurno još nismo saznali.

Opasan je ako ostane. Vladar bi pokazao svoju slabost, strah od provaljivanja čira koji bi dodatno inficirao stranačku sektu, i pokazao istinski jad i potpuni raspad srpske verzije ibermenša. On se kao ne boji nikoga pa ni Nebojše, koga je pre nekoliko dana u grozomornom tv nastupu, upozorio da ne daje glasa od sebe dok ga razapinju.

Pre nego što je započelo opšte sakaćenje ličnosti sadašnjeg ministra vojske, svakako je postignut dogovor o specijalnim pogodnostima za ćutanje.

Stefanović zna da zalaže glavu za omertu. Tako se radi u mafiji. Sam je stavio tu svoju stvar na panj, razumevajući svoje prednosti kao nemoć. Uplašio ga je onaj koji je na smrt preplašen. Svi ga mesni odbori jednoglasno osuđuju i proteruju kao nedostojnog, dok na samom kraju jednoumnog rituala ne padne šaka onome čija je presuda izvršna.

Vladajuća sekta tako pokazuje nepostojeće jedinstvo u istinskom rascepu. Nije Nebojša jedini koji je možda nehotice ispoljio svoju visoku nelojalnost. On je samo bio poslednji od koga se to očekivalo. Jedino je njega vladar držao na grudima i na izdašnoj sisi kao dojenče. Nebojša je bio pionir i prvak u laskanju pre nego što je uzdignut, da bi bio bačen i spasen.

Njegov greh nije veći u poređenju sa poduhvatima drugih bandita iz vrha okupatorske vlasti. Ali, on je u tome pokazao nezahvalnost tvorcu i neočekivanu spremnost da priteran u ćošak pruži pacovski otpor, pa šta bude. Ministar vojske koga je predsednica vlade u jednom od svojih raskošnih nastupa za petnaestak minuta, najmanje deset puta nazvala „Slinom“. Tako je ilustrovala svoje delikatno damsko čuđenje, kako jedna takva supstanca uopšte može da postane čvrsta.

Kad bude vraćen sebi, Stefanović se ne vraća na početak. Tabloidi će se baviti neko vreme njegovim neoprostivim grehovima, a onda ga ostaviti na miru. Imaće neku sinekuru koja će ga držati u životu dok je mafija na vlasti. A kad banda padne, Nebojša ostaje vernik i skeptik, onaj koji se sukobio sa zlom dok je bio opčinjen njime. Podatak da si bio meta Vučićevih dželata, najbolji je deo loše biografije.

Izgleda da vladar neće prestati sa svojim mesarskim pričama koje imaju ljudski lik. To uvek može da bude dobar uvod za prekoračenje granica već dostignute jeze. Bez toga se prepadnutom i zgađenom Srbijom ne može vladati. A besednik se uporno drži jedne potpuno dijabolične, ljudožderske projekcije: niko ne zna čega sve ima u pljeskavicama. Sklanjajte decu dok se ne skloni čudovište.

I sada je svejedno je hoće li se Nebojši razvezati jezik ili neće, životna tajna vladara – to je užas koji nadolazi.

18.5.2021.

Đoković na trežnjenju

Vulin je primio Đokovića u zgradi MUP-a, gde je šampion stigao na sopstvenu odgovornost.

Poseta je protekla u srdačnoj atmosferi i pokušajima uzajamnog razumevanja.

Čak i kod Vulina Đoković je pokazao koliko je veliki, trudeći se da razume ministra.

Na sastanku je bilo reči.

Treba posvetiti više pažnje mnogim problemima u daljem razvoju sporta, a naročito Vulina.

Vulin je sa svoje strane, i pored složenih obaveza, pokazao izuzetno poznavanje Đokovića.

Šampion je zadivljen fizičkim stanjem policije, koje je neuporedivo bolje nego kod naroda.

Vulin je istakao da bez vrhunskog sporta policajci ne bi mogli tako efikasno da biju Beograđane ispred Skupštine.

Moramo ulagati još više u specijalne snage, koje su u tom obračunu sa narodom pokazale najveću efikasnost, rekao je ministar Vulin.

Policiju niko ne sme da bije, rekao je Đoković. Ona je uvek uz narod.

Istakao je da su ga u tim događajima najviše fascinirali konji i suzavac, ali i narod je pokazao zavidne trkačke sposobnosti u bežanju. Svaka čast mom narodu, ponosan sam zbog toga kakve batine može da podnese.

Tenis je važna stvar za razvoj nacije. Zato je šef sa onim Nemcem Tenisom, koji se i zove kao tenis, i sklopio dogovor oko nabavke svinja, pohvalio se Vulin.

Nije to taj tenis, rekao je Đoković. Sport je oblast u koju treba neprestano ulagati.

Kako da ne, rekao je Vulin, vidite šta šef radi sa fudbalom… Od rane mladosti je tamo kao huligan, sve dok nije okačio kopačke o ekser. Ali, još ume da šutne.

Sport doprinosi pravilnom razvoju dece i afirmaciji omladine u Srbiji i svetu, rekao je Đoković. Eno ga gospodin Palma, na primer. On je kao dete bio jako kržljav…

Kako da ne, potvrdio je Vulin. Naša vlast sa Vesićem gradi kuće u svakom parku i seče nepotrebno drveće na radost naše dece. Pod mudrim nadzorom našeg Vesića, koji radi pod još mudrijim nadzorom našeg vladara.

A, imao sam čast da se sretnem sa gospodinom Vesićem, rekao je Đoković. Simpatičan mladić.

Vulin je istakao da je bavljenje sportom značajno, posebno za mlade, i da doprinosi tome da deca ne odrastaju „na ulici“, već da u ranoj mladosti imaju određene navijačke grupe, kroz koje će se usmeravati u skladu sa svojim najboljim potencijalima.

Đoković se složio da je takva omladina naša budućnost, jer drugu omladinu i nemamo.

Vulin je izrazio uverenje da će grupe koje se fizički odgajaju pod kontrolom vlasti, i dalje imati najbolju fizičku kondiciju, i biti zaštita narodne države od gramzive opozicije. Izrazio je žaljenje što se ranije nije priključio njima, jer bi možda izgradio bolji fizički status.

Ma nema veze, rekao mu je Đoković, kakav si takav si. Niko nije savršen, priroda radi svoje.

Vulin je želeo da pita Đokovića šta je to kik-servis, mada više voli over drajv. A naročito drajv volej i spin.

Tokom razgovora, Đoković je u sali ministarstva demonstrirao dvoručnu bekhend dijagonalu i forhend paralelu.

U prostoriju je odmah upala grupa za borbu protiv demonstracija, pa ih je ministar nagrdio: „Marš napolje, bando pokvarena!“

Ministar policije je naglasio da u svemu što radimo, predsednik mora da bude inspiracija, pa i putokaz. Uključujući ćevape, koje poslednjih dana ne ispušta iz usta.

Đoković je naglasio striktno poštovanje svoje veganske filozofije, podsećajući da je zbog toga pre dve godine odbio niške ćevape.

Vulin se interesovao voli li šampion ribu.

Ribu dobijam samo na turnirima, ali mi se Jelena ljuti, istakao je Đoković.

Ministra je interesovao odnos Đokovića prema Hrvatima, kao nacionalnoj manjini u Srpskom svetu.

Za mene su svi ljudi na svetu isti, istakao je Đoković.

Ja ne mogu da smislim Hrvate i Šiptare, miroljubivo je naglasio ministar Vulin. Ali ih trpim.

Šampiona je zanimalo ko od elite igra tenis.

Svi uzimaju reket, rekao je ministar, ali nemamo dovoljno lopata.

Lopti?

Da, to.

Naš Vladimir Đukanović je za vas rekao da ste idiot i psihopata, rekao je ministar. Kad ste ono navijali za Hrvatsku protiv Rusije.

Đokovića je interesovalo ko je taj Đukanović.

Najbolji šefov drug, istakao je Vulin. Ja mislim kao šef, koji ne voli Hrvate i Šiptare, ali voli vas, a ne kao Đukanović, koji voli samo šefa. Hoću da se izvinim zbog toga, ali ne smem, volim obojicu.

Mogao bih da odigram jedan set tenisa protiv predsednika, izrazio je svoju želju Đoković.

Mislim da on nema vremena za čitav set. Ali, moglo bi na penale.

21.5.2021.

Tajna zarđalih kašika

Možda se dobro sećamo: zarđale kašike, kao oruđe za mučiteljsku likvidaciju neprijatelja srpstva, smislio je Šešelj. U stvari, pamćenje nas donekle i vara. Vojvoda jeste glasnik tog izuzetnog rodoljubivog nauma, želeći da njegova pretnja bude duhovita i strašna. Ali, on je ipak samo rasadnik kuge kondenzovane u filozofiji postojanja iznad njega. Ideja potiče iz srca radikalskog oblika života i ponora pakla njegove suštine.

Šešelj je imao biti samo nosačem zvuka, prenoseći prostačkom galamom poruku koja je ovde isekla moždinu svake normalnosti. Nije to jedina gadost koju je VŠ razdragano ponudio kao prilog fekalnoj verziji rodoljublja, ali ova se primila upravo zbog svoje zlikovačke bizarnosti i izvornog nitkovluka.

Da kašike koje je uhvatila korozija nisu istopljene, pokazao nam je onomad slikar iz Niša, Slavoljub Blagojević. On je sabrao gomilu tih predmeta (oko 200 komada) zapakovao i poslao ih kao štafetnu palicu na adresu ovdašnjeg vladaoca svega čime se vlada. Pre toga, isti čovek je vratio dobročinitelju paketić sa vitaminskim talkom, i bio izvrgnut utuku sa najvišeg mesta: taj gospodin, rekao je vladar, trebalo je da vrati 30 posto penzije koliko mu je sada, dok teče Periklovo doba, za trećinu veća nego u vreme pre njegovog.

Za bivše kašike, koje je kupio na buvljacima, otpadima i svuda gde ih je bilo, Blagojević je dao 30 posto svoje penzije i tako poravnao bar svoje račune. Vladar nije bio lenj, pa je iste, to jest kašike vratio darodavcu. Umesto da ih recimo prosledi učitelju Šešelju na dalju obradu i sortiranje u arsenalima srBskog tajnog oružja.

Pre nego što se posvetim kašikama i njihovom značaju za mrtvačku istoriju Srbije, predlažem Guti Grubačkom da Slavoljuba Blagojevića priključi našoj staračkoj pobuni. Zarđale kašike nisu samo veza sa istorijom koju su stvarali monstrumi, nego sa čudovištima koja su ovde još u snazi. Put kašika iz Niša ka Beogradu i natrag, svojevrsni je pokretni muzej beznađa, jasan simbol opšte korozije, ali i daljeg postojanja otrovnog otpada u projektovanom radikalskom mučilištu.

Vidim da se Corax nikada nije manuo takvih kašika. Ima ih u svakom njegovom radu. Vremenom, one su postale likovni uzorak iz inventara zla koje su počinili, ili čine nosioci tog zapuštenog escajga. Kašike su njihovi ordeni, značke i privesci, talismani i osobeni znak pripadanja. Corax nikada i nigde nije nagovestio da su naprednjaci nešto drugo od radikala. Zato što nisu, a nisu zbog toga, jer ne mogu da budu ništa drugo. Vučić u svakoj sceni gde majstor pokazuje njegovu opskurnu kreaturu ima zadenutu kašiku na ušesima. I nosi je sa sobom kao pripadnik farme, obeleženi vlasnik posebnog pedigrea.

I svi drugi radikali, oni stari iz jaja na kojima je ležala kvočka Šešelj, i ovi koji su nastali nastranim degenetskim inženjeringom, vuku te predmete kao artefakte iz istorije svog nakaznog začeća.

Makar u tome ima dovoljno najgorih razloga da Blagojević pošalje taj pribor vladaru. Ništa se nije promenilo. Osim umrlih i zatvorenih svi su ovde i sa sobom nose zaustavljeno vreme devedesetih.

Okolnost da je vladalac vratio darove čija ga je simbolika oformila u ovo što jeste tako što je zauvek zamrznut u onome što je bio, pokazuje da ga je slikar iz Niša potrefio u jedan od izloženih narajcanih živaca.

To koliko se njihov predsednik nervira, nevažno je pred sećanjem na vreme kašika pod korozijom. Nema vremena sećanja, ono nije ni prestajalo. Kašike su naša sadašnjost, ni milimetar se nismo izmakli od groze koju proizvode. Ti oživljeni mrtvi predmeti su grb vlasti, vrednosni jarbol njenog postojanja. Bez kašika kao temelja svog začetka, oni ne bi ni postojali. Nije zaludna ta nastrana ideja stvaranja paralelnih nacionalnih simbola. Ali, oni više nisu uzgredni ili pomoćni, nije to nikakav eksces ili ludačka slučajnost: zarđale kašike su heraldički stub režima.

Te kašike su zaštitni znak šešeljizma, dokaz da to što je zamišljeno kao tupo oružje za odbranu i ofanzivu naciona, opstaje kao temelj građevine. Šešelj je bio u pravu: sve ovo što smo danas, on nam je davno obećao. I ostvario kao kataklizmičnu distopiju. Vladar je samo proizvod prividne reptilske evolucije, ideja šešeljizma dostigla je ovde vrhunski uspon. Sve će se to, naravno, raspasti uz neopisiv smrad, ali će i cena biti previsoka, a Srbija premala za ukop takve lešine.

I zbog toga Blagojević nije mogao da nađe bolji čas za štafetni put starih kašika po Srbiji. I adresa je bila tačna, bar kao poništenje mita da se ovde nekada jelo zlatnim priborom. Ručak je završen, tupi escajg valja oštriti na patriotskom tocilu.

Ne zaboravimo namenu zarđalih kašika u času njihove istorijske promocije i u vremenima dugog trajanja, i danas dok uporno putuju između Niša i Beograda. Valja ponoviti šta je to.

To su sredstva za klanje.

15.6.2021.

Budžav život

Začuđen pred govorom jedne predsednice vlade, ipak sam u sebi opravdao to potresno nepostojanje jezika. Brnabić beše govorila o snajperskoj vatri koja je namenjena predsedniku i njegovom bratu, i izborima koji slede na efektima pouzdanih hitaca. Hoćete da dobijete vlast pomoću snajpera u svakoj mesnoj zajednici. E pa, neće moći!

To je bio sažetak pretnje i obećanja sa najvišeg mesta izvršne vlasti.

Ovo je sasvim slobodna parafraza premijerkinog važnog ispada o zaštiti brata, koji inače i nije ništa drugo u ovoj državi nego brat, koga brat voli kao brata. To beše tema u prethodnom tekstu na ovom mestu pod naslovom Snajperista Brnabić, pa sam kao autor koji se trudi koliko može da se bavi ozbiljno i najmaloumnijim ispadima, bio uveren da sam taj posao nekako priveo kraju.

Bio sam u zabludi, naravno, ovdašnji javni govor pun je neobičnih i nepojamno važnih mentalnih oseka. Pritom, te su eskapade atrakcija sama po sebi, one i postoje da bi nas dovele do još jednog nivoa propadanja, posle koga nema dalje. Naprosto, dalje ne bi moglo da postoji.

Ali, ipak postoji i kraja mu nema.

Premijerka blista u svojoj kreativnosti, ona je dragulj u Ibijevoj kruni i na vrhuncu je svoje oficijelne frivolnosti. To nije nikakva tragedija za ibijevski zabran, ovde se odvija razdragana zabava klovnova i njihove publike iz gliba. Ništa više ne možemo prepoznati kao nastrano ili nesklono ljudima i njihovim osetilima za smrad.

Šta je dakle zanosno u premijerkinom novogovoru, dostojno novinskih pa i književnih tema u misaono usahloj Srbiji?

Naizgled, to su samo dve stavke koje stižu iz samog vrha izvršne vlasti, tačnije premijerkino leksičko bogatstvo koje ona egzibiciono nudi zahvalnoj publici u svakoj prilici.

Sledeći citat će ipak morati da bude pretvoren u parafrazu. Navoditi premijerkinu izvornu misao skoro da je nepodnošljiva delatnost zbog svoje riplijevske suštine: verovali ili ne, sve je istina.

Povodom fotografije sa okupljanja grupe naprednjaka u Novom Sadu, sa Andrejem Vučićem u trećem redu, premijerka naglašava skromnost tog skupa. Oni su, kao što se može videti skrušeni ljudi, nasmejani, Andrej je u trećem, ne, nego čak u četvrtom redu, zamislite u četvrtom! Ti mladi ljudi, taj naraštaj koji je milina gledati su normalni, razdragani, niko od njih, pogledajte bolje, nema budžav sat.

Čekajte, jesam li dobro razabrao? Da vratim premijerku i podesim pažnju. Ama jesam! Pred budžavošću osećam se literarno i vremenski zapuštenim? Ima li negde književna pouka o budžavosti i satovima ili bilo čemu drugom? Ne nosim ručni niti džepni sat, budilnik još manje. Mogao bih da nabavim neugledni primerak te stvari, ali imam neki noseći telefon (moja komšinica Darka tako tepa svom aparatu) koji je na vrhu donje klase, ali bar pokazuje vreme. Više ne žurim nigde, niti me bilo ko čeka.

Pozvao sam neke prijatelje, jezičke redaktore: je li druže, znaš li ti šta je to budžav sat, ili slična stvar!? Ajde ne zajebavaj, reče mi Marko, urednik u velikoj izdavačkoj kući, takvo nešto ne postoji. Rekla premijerka, pokušah sa vrhovnim autoritetom, ali dobio sam goru psovku tamo za nju, nije baš za citiranje. Digoh ruke.

Ima Buđav lebac, reče mi unuka. Šta ima? Pa buđav lebac, nisi čuo?

Ali, onda sam preslušao predsednicu srpske vlade još jednom. Skontao sam da budžav znači neki sažetak, skoro simbiozu dva pojma: buđav i budžovanski, pa je iz takvog spoja nastao plesniv sat neopisive vrednosti. To je odmah dodatno podiglo premijerkin ugled u mojim očima, a okolnost da sam nekako u magli video složeni pojam iz njenog raskošnog govornog opusa, ispunio me gordošću koju upravo objašnjavam sebi.

To nije sve. Odmah posle traktata o satovima koji su nahvatali buđ a nose ih samo džilasovci, premijerka je svoj dar onostranog literarnog pripovedanja obogatila još jednom bravurom. Govoreći o društvu u kome se našao Andrej Vučić, rekla je i ovo: to su sve mladi ljudi, puni radosti i elana, orni i bahati.

Nisam znao da mi nije poznato značenje reči bahat. Ali premijerki jeste.

Bahati mladi ljudi bez budžavih satova. Divni, nasmejani, orni.

Tako govori kraljica Srbije pod budnim okom budžavog vladara.

Na mom neuglednom nosećem telefonu otkucava zadnji čas da ovaj tekst pošaljem Svetlanama.

Evo vam je Ana Brnabić! Moje ambicije u ovom tekstu bile su vrhunske: poželeo sam da je razumem.

22.6.2021.

Šta je nama Mile Dodik

Teško je naći dobar odgovor na nedoumicu iz naslova. Ali svakako je nešto neizbežno. Možda suštinska supstanca, amalgam u velikom komadu za očuvanje srpstva, ma šta to značilo.

Nije poznato gde je adresa Mila Dodika, tamo ili ovde. Ili negde na pola puta. On se pojavljuje kad je vreme i kad nije, čuva svoj prostor uz domaćina Srbije, pa su njih dvojica postali sijamski blizanci političke bizarnosti.

Jesu li blizanci jednojajčani ili ne, tek će se saznati. Uglavnom, njih dvojica se čvrsto drže jedan za drugoga, kao pijani svatovi, uvereni da svakoga od njih čuva direk na koji je naslonjen. Koliko je građa crvotočna, videće se tek kad balvani popadaju.

Mile je pre svega folklorni fenomen, slika čoveka iz naroda, koja vezenim ćilimom pokriva jednu šarenu političku karijeru. Na razmeđu dve srpske države, njegov uspon tekao je sa mnogim padovima, uz gradnju nove političke logike opstanka. Opoziciju u Srpskoj koja se sve žustrije opire njegovom obliku teške vladavine, smirivao je optužbama da se ona ne zalaže za srpsku stvar. Šta je to srpska stvar, najbolje zna Mile, i brani je sa maticom, čiji gospodar pazi na tu stvar u celini.

Poznato je da za Miletovo očuvanje u tamošnjem dvoru ide dosta para iz kase Srbije, ali niko ne zna koliko, a više i ne pita. To je predmet diskretnog sporazuma dvojice junaka srpskog opstanka, i oni dobro znaju da se ništa ne dobija badava, pa ni bratska ljubav.

Razmena ljubavi nije preterano vatrena, Mile sebe čuva ekstremima koje je uvežbavao godinama, i svojom poznatom ocenom BiH: to je nelogična država, ako interesi Srpske budu ugroženi, sledi referendum o izlasku iz takvog provizorijuma.

Vučić, sa svoje strane, priznaje celovitost Bosne i Hercegovine, ali ne sprečava Mileta da okolo melje šta mu se prohte. Dakle, nema nikakve politike, sve što se događa proizvedeno je u dnevnim frustracijama ljudi nedoraslih bilo kojem problemu.

Ipak je ovde reč o ljubavi koju je Dodik izjavio Srbiji. Za Vidovdan, Mile Dodik je dobio Odlikovanje Srbije, orden od kile pločica u obliku venca, ili đerdana, koji mu je delilac okačio oko guše, pa prebacio preko leđa. Dimenzije čoveka traže posebne napore kod kovača te stvari, i na kraju je sve ispalo dobro. „Ovo odlikovanje doživljavam kao priznanje za moju ljubav prema Srbiji i Republici Srpskoj, i za ono što smo zajedno uradili da izgradimo Republiku Srpsku i Srbiju na najbolji način“.

Građani Srbije ne znaju niti će znati kako se ovde dele ordeni: čiji je bio predlog a čija odluka za Mileta Dodika? Ko je i čime merio ljubav odlikovanog, prema kome i prema čemu. Kako Dodik izražava svoje emocije? Očajnom pesmom, lošim govorima, dobrom navikom da brine o svojim sve bujnijim životnim potrebama. Ljubavlju prema onome čija mu je ljubav najpotrebnija. Njegova je himna posebna: „Ne može nam niko ništa, jači smo od sudbine…“

Dakle, fatum ga drži, smisao za dobar biznis u obe otadžbine. Na oba mesta stanuje, glasa, živi politički san homo dupleksa koji uspeva gde god se pojavi. Vrhunac njegove ljubavi prema vidovdanskoj Srbiji, možda je iskazana lanjske godine u julu, kada je ugroženom bratu ovde poslao svoje legionare i batinaše, da se vidi kako pravi Srbi biju meke Srbijance. Bar to slanje trupa na Beograd vredelo je kovanja ordena. Ne može se voleti Srbija koju voli Dodik.

Ne verujem ni u kakvu Dodikovu ljubav prema Srbiji, kao što ljubavi nema ni u telu za koje se Mile prikopčao. Ali, ovde se inače sve objašnjava onim čega nema.

Zablude o ljubavi prema Srbiji mogle bi da je ubiju. Kovnica ordenja postaje fabrika sa lažnom pozlatom, iz koje Vladalac deli gvožđa podanicima kao iz privatne škrinje. Tako je Dodik, čovek sasvim nevažan za istoriju i geografiju Srbije, postao činjenica, fizička stvar koja se ne može izbeći čak ni pozivanjem na pristojnost. Mile ovde nogama otvara vrata i sklon je da podeli sa onima koji žele da ga čuju, svoje plesnive lozinke o rodoljublju: kako voleti sve što se ne može oblikovati, nasuprot vrelim osećanjima za ono što takva vrsta ljubavne politike zaista donosi: lično blagostanje delilaca i nosilaca ordenja.

Odatle je ugodno raspirivati krivotvorenu ljubav kao neopipljivu stvar, koja postaje merilo za vrela osećanja prema svakoj od otadžbina.

Nema dokaza da je Dodik bilo kojim velikim delom doprineo rastu, ugledu ili uzdizanju Srbije. Lično nemam ništa lično protiv bilo koje od njegovih ljubavi, pa i prema vidovdanskoj istoriji ove nesrećne države. Pa čak ni protiv ordena, takvi odlivci me ostavljaju potpuno ravnodušnim. Ali i dalje bih želeo da znam: šta je nama ovde i njima tamo Mile Dodik, lice koje nije moguće izbeći, i koje se ukazuje u svakoj neprilici, kao usud iz sopstvene himne: ne može mu niko ništa…

Ovde još nema ordena za ljubav prema onima koji su je dostojni. Šta i koga voli Mile Dodik, nevažno je.

2.7.2021.

Teški Srbi

Možda je u vreme Ivice Dačića bilo pa prošlo zlatno doba srpske diplomatije. Ono jest, Ivica nije imao pojma o tom poslu, ali su bar njegovi poduhvati bili zabavni. Nije znao jezike, tamo gde je probao da govori nepoznate reči, pisali su mu govore ćirilicom.

Umesto da razgovara, počeo je da peva uveren da ume, pa ga je Vučić odredio da pored redovne zapostavljene dužnosti, bude dvorski zabavljač. Čak je i Putinu na večeri otpevao Kaljinku, a gost iz nekih razloga nije prepoznao pesmu.

Moguće je da su spoljni poslovi postali nešto ozbiljnija delatnost, kad je vladalac izvukao iz kabineta svog mentalnog bodigarda Selakovića, i postavio ga za ministra spoljnih dela.

Selaković je završio prava, ali verovatno nije bio najbolji student u istoriji. Bio je dobar besednik, pobedio je na tri takmičenja u govorništvu na Pravnom fakultetu, ali i na festivalu besedništva u Sremskoj Mitrovici, Sirmium lux verbi. Nema pisanih tragova o čemu je govorio, ali o nečemu svakako jeste, ali se takvi govori ne pamte. Bio je jedno vreme asistent, poznat po borbi protiv flašica sa vodom nesrpskog porekla.

Radikal od 2001, naprednjak od 2010. godine.

Oženio se 2017. a venčao ga je lično patrijarh Irinej. Na svadbi u restoranu Stadion bilo je preko 600 gostiju, među njima i najvažniji. Pevali su Jelena Tomašević, Ceca i, naravno, Ivica Dačić.

U mladosti se najbolje snalazio među pročetničkom desnicom, uz prigodno kostimiranje. Tada još nije video u sebi prvaka u besedništvu. Bio ministar pravde, najbolji Vučićev drug, njegov obožavalac i generalni sekretar. Javno i neotesano branio njegovu porodicu od medija. Čovek koji voli snažnu desničarsku literaturu, kao zbir priručnika za postizanje ciljeva u politici i borbi.

Uživa u svom glasu i utisku za koji misli da ostavlja. Za razliku od Dačića, priznaje da tečno govori engleski. Ali, uprkos posebno negovanoj vrsti govorničke veštine i nekim dobrim izletima u istoriju prava, njegovi stavovi sadrže krute, rigidne slojeve i imaju u sebi zloslutne odlike podilaženja mračnoj autoritarnosti. Karijera pretežno sačinjena od pretencioznih ekscesa i zavisnosti od tuđe moći.

U spoljnu politiku je doveden noseći sa sobom sve amaterske predrasude, koje se kose sa delikatnim diplomatskim taktom. Stigao je da javno izgrdi izraelskog ambasadora, ne razumevajući šta je čovek uopšte rekao. Nema podataka da se izvinio posle toga. Ambasador je, zbunjen tim divljačkim tonom, morao da objašnjava neupućenom ministru suštinu onoga što je zaista rekao. Nema znakova da je Selaković to razumeo.

Lično je opozvao ambasadora iz Varšave, koji nije sledio ministrov homofobični gard i potpisao jedan sasvim benigni papir o pravima seksualnih manjina.

Selaković svakako zaslužuje pažnju kao potpuno tvrda struja u vladi Ane Brnabić, maneken desnog krila. Izaslanik vladaoca zadužen za naglašenu distribuciju posebne verzije srpstva na granici romantičnog mita i militarne kostimografije.

Pre neki dan, iz ministra spoljnih dela, izašla je ovako rimovana rodoljubiva misao: „Da je Srbin biti lako, Srbin bi bio svako!“

Hteo je valjda da kaže da je biti Srbin lepo, ali teško, i da samo posebni primerci onoga što Selaković misli da je već postao, mogu da dostignu ono što je najteže. Ne može svako da bude to, dakle Srbin, čak iako je uveren da jeste. Ali, ko je zadužen za ateste da je neko postao to o čemu govori onaj što je već postao?

Ovaj trivijalni stih, izrečen u slavu glupog samoljublja, negira bilo kakvu ljubav prema svome rodu, i pretvara se u arijevsku popevku dvorskog Demostena. Nismo svi mi postigli mnogo u izabranom narodu, ali on jeste, i ideja koja se naslućuje u ovoj zamisli dostiže suludi projekat šovinističkog inženjeringa. Moramo da zapnemo, nije lako niti moguće biti ono što su davno postali Aca Srbin, Šešelj, Vacić i Selaković, recimo. Oni su ikone nacionalne elite, svetli likovi koji nas vode prema onome što je teško ali nemoguće.

Beseda od jedne rečenice. Nije nagrađena niti osporena. Patrijarh Pavle: Budimo ljudi iako smo Srbi.

Moglo bi da bude lako, ali nije.

13.7.2021.

Ša je bilo, Gangula?

Neki govore da je Šapić dr Aleksandar postao drugi čovek u državi. U ovom zverinjaku to jeste domet. Šapić je zapravo eksplodirao u svom usponu, lansiran kao zoon politikon novog doba, posle utapanja u močvaru punu gmizavaca.

Zbog uloge priglupog siledžije u nekom filmu, ostao mu je nadimak Gangula, koji je i u zamašnom političkom usponu neotklonjiv. Ali, u skladu sa uličarskim smislom nadimka, A. Šapić nastavlja sa pokazivanjem svoje latentne fizičke snage. To je sve što ima. Kao drugi čovek u državi počeo je da preti ljudima sa više nadmene bahatosti. Vlast daje osećanje neuporedive snage i moći. Šapić je u dobroj fizičkoj formi na račun zapuštene misaone, ali se u sudaru sa sebi ravnima nije pokazao. U svoje vreme, dok je aktivno igrao loptu na vodi, nešto se zakačio sa Denisom Šefikom, i u tom dijalogu izvukao je mnogo deblji kraj.

U svojim docnijim sećanjima tu kolegijalnu tuču „srpskih delfina“, pokušaće da prikaže nerešenom, i da je danas sa Šefikom prijatelj. Dobro, neka mu bude. Ali, ostao mu je običaj da i na javnim mestima, i u javnim nastupima, ukazuje na posedovanje nadmoćne fizičke sile. „Drugačije bismo razgovarali da ste mi to rekli na ulici“. „Ne biste mogli tako da o meni govorite nigde, osim ovde“.

To su ipak bile pretnje blažeg oblika, malo ogrnute podmuklom pristojnošću. Ali, iz drugog čoveka Srbije iznenada je pokuljala suština onoga što Gangula jeste i što će ostati zauvek: priprosti siledžija čija se evolucija (zasad) odvija u nasilničkom režanju nezavisnom od razuma.

Autorima emisije Dobar, loš, zao, Marku Vidojkoviću i Nenadu Kulačinu, javno je zapretio čupanjem srca. Prvi put u telefonskom razgovoru sa Markom, i još jednom iz studija TV Pink obojici.

U svom tekstu za Direktno pod naslovom Zašto se plašim Šapića, Kulačin kaže: „Odmah i na samom početku želim da kažem da se najiskrenije i najozbiljnije plašim Aleksandra Šapića, potpredsednika Srpske napredne stranke, i njegove pretnje doživljavam veoma ozbiljno, a rekao bih i traumatično… Mislio sam, psi laju – karavani prolaze. Ali, Šapić nije običan pas. On je prošao dril koji ga je odmah vinuo u naprednjačke visine“.

Bar deo objašnjenja za ovakvo divljanje potpredsednika vladajuće partije, valja tražiti u samoj emisiji DLZ. Izgleda da je Šapić razumeo da su se Kulačin i Vidojković bavili perifernim, ali u naprednjačkoj kulturi podilaženja važnim nazadnim delom: anusom. I to njegovim. Poštovano gledateljstvo Pinka imalo je zadovoljstvo da prvo sazna: u emisiji Dobar, loš zao izrečena je tvrdnja o nekakvom „krpljenju anusa“ potpredsednika vladajuće sekte. A naslućuje se, naravno, šta je sve moglo da prethodi tom šnajderaju.

Ali, pustimo ovde Kulačina: „Niko nikada, pa ni ja u DLZ nije rekao da su mu „krpili čmar“, kako je kazao Vidojkoviću u telefonskom razgovoru, niti da su mu „krpili njegov anus“, kako je obavestio gledateljstvo Pinka. Rekao sam da su ga „krpili“ misleći na arkadu. Sinoć smo pustili deo koji govori o njemu, i koji dokazuje da laže da je izrečeno ono što nikada nije“.

Dobro, Marko i Nenad nisu preterano nežni ni prema kome, niti je potrebno da takvi budu. Niti bi to bili oni da su takvi. Da bih bio siguran, preslušao sam dve najnovije emisije, i zaista nigde nema bilo kakvog bogohulnog nagoveštaja krojačkih radova u delikatnoj regiji zbog koje Šapić čupa srca. Ili ja nisam uspeo dobro da tumačim lascivne stilske figure Vidojkovića i Kulačina.

Svejedno. Nasilništvo i pretnje klanjem i čupanjem organa došlo je na sam vrh vlasti i odatle se prostire svuda gde mu je volja. I to je prirodni razvojni put ovog pandemonijuma. Nema se više gde, Gangula je iz dvora uputio opasne pretnje koje ne treba ignorisati. Uz niz nepodnošljivih skarednosti. Možda je on zbog toga i doveden: drugo lice gospodara koji je lično uveren da ume da se bije i izgovara legitimne gadosti, i često poziva na višeboj one koje mrzi. To postaje svojstvo jednog sistema, oni koji su na njegovom vrhu rado potenciraju uličarsko u sebi, kao poslednju odbranu od ulice koja će ih svakako zbrisati.

Zato je Gangula i utopljen u SNS. Delfin pretvoren u kajmana ili nešto nepoznato, delegirano strašilo u močvari gde odumire život, koji nam ionako prolazi sa uspavanim srcem.

16.7.2021.

Šta to radiš kume?

Juče je Vučić održao još jedan čas jadikovanja nad sobom. Lamenti su postali način ispiranja svežeg dela crne biografije, i dodatna presija istog, neizbežnog lica na javnost. Model vladanja u državi gde je mafija na vlasti. Šta je u takvom sistemu AV? Don, ili vođa državne bande maskiran visokom funkcijom? Ali ta maska je suviše traljavo napravljena, bušna i prozirna, pa se vide sva stidna mesta na kreaturi koji stida nema.

Krik je došao u posed zapisnika sa saslušanja Veljka Belivuka. Ukratko, Nevolja tvrdi da je više gadnih stvari radio po nalogu vladara, da se sa njim sretao i dogovarao. Suzbijani su protesti, zaustavljane pobune. Sprečeni su uzvici sa tribina koji nerviraju Vučića, odlučnog da konačno postane vođa svih navijača, smotani uličar koji uteruje strah. Ali, pokliči o Vučiću pederu su se vratili.

Moguće je da Belivuk ne govori istinu. On ima pravo da se brani kako želi, pa i da laže. Možda nije video poslodavca, a možda i jeste. Istina u Vučićevoj verziji je sumnjiva sama po sebi. Njegova sklonost besramnim lažima, redovno ga dovodi u centar opravdane sumnje. Taj još nije uhvaćen u istini.

Zbog toga je njegovo jučerašnje zaklinjanje o tome da nikada nije video Belivuka niti razgovarao sa njim, samo prilika za nesuvislu javnu tiradu. Govor koji postaje lozinka zarobljene zemlje. Kome pričaš kume? Nisi ga video, zašto se onda pravdaš i kome: svojima ili svima? Nemaš ništa sa kasapskom ispostavom u Ritopeku, ništa onda, neka Vulin radi svoj posao čim okonča radove na Srpskom svetu. Šta je uključilo tvoj megafon?

Vučić bi sebe odmah metnuo na poligraf, čarobnu spravu kojom lažov traga za istinom. Nisam majke mi! Ako sam ga ikada sreo, ili razgovarao sa njim, a nisam znao da je to on, odmah silazim sa funkcije i idem u zatvor po svojoj odluci. Za dva dana, dokazaću ovo što govorim. Dajte mi samo dva dana. Pokazaću neke stvari od kojih zastaje dah, sakrijte negde decu. Videćete to što još niste videli, a onda će se znati da ga nikada nisam video ni čuo. Ne znam čak bilo koga koji ga zna!

Čekaj, zašto su ti potrebna dva dana za to? Kako se dokazuje da nekoga nisi video? Pokaži nam te stvari koje tražiš, ali odakle znaš da one postoje ako ih još nemaš? Ne možeš sam da napuštaš funkciju, nije ti je Anđelko doneo iz Ćipurića. Ako je istina da su Belivukovi izvođači radova tvoji poslovni ortaci, red je da padneš odmah, da se stropoštaš, odeš na ulicu odakle si i došao, dok te ne uhvate. Da te najuri čak i tvoja skupštinska štala. To bi se dogodilo u bilo kojoj državi na svetu. Čak i ako postoji samo sumnja. Čak i u ovakvoj banani.

Moguće je da Belivuk govori istinu. Moguće je da prisluškivanje Vučića tek sada postaje deo logičnog raspleta. Šta se krije iza toga, kako je Neša Stefanović i sa kojim adutima trgovao tajnama. Koja je od njih najveća, i sada drži krajnje smlaćenog i nesposobnog ministra odbrane na vojnoj bedeviji. Nešu iz Beograda je strah da njegovi aduti ne izgube na snazi, i umire svakoga dana pred onim koga drži u šaci.

Svedočenje Belivuka je jak udar na vladara, i to nogom u jaja, a spisi su do Krika stigli iz Vučićevog tabora. Još jedno rasklaćivanje trulog direka.

Istina ili ne, vladaru će biti sve teže da se odbrani. Suviše to često radi, suviše često na isti način. Njegov model odbrane optužbama je izanđao, neiskren, neubedljiv, neurotičan, plačevan. Njegove priče postaju bajke o lovačkim podvizima. Uvek je neko protiv njega jer ne voli Srbiju. Ma, ne bulazni čoveče! Kakve ti veze imaš sa Srbijom, teško njoj ako ona liči na tebe. Ova država se ubrzano gasi. Pod tobom to je samo prostor za sistemsko mafijaško pustošenje.

Zato nema čuđenja, šta god učinio Vučić. Učiniće sve što je nezamislivo. Inventar njegovih skandala je beskrajan, ali je fantastično neuverljiv i tupoglav način opravdavanja ili negiranja tih nepočinstava. Tri su modela ubeđivanja da se bude pokoran, ili da se ćuti pred zlom: kupovina ljudi, medijsko blato i brutalne pretnje. Neke od njih su ostvarene, ali su počinioci progovorili.

Nevolja je bio sila vlasti čije su pretnje bile realno ostvarive. Najradikalnija naprednjačka mera uterivanja u red. Belivuk u izjavi kaže da nije zločinac, nego samo da je neko vreme bio podanik vođe. I sada ga je vođa izdao iz straha, i započeo polemiku sa pritvorenikom koga ne poznaje.

Sve se trudeći da izgleda kao državnik, Vučić podseća na ofucanog kuma iz Kopolinih filmova, prestrašen zbog kršenja omerte i mafijaških dugova. Zašto Belivuk nije ćutao? Pa zato što je radio prljave poslove, a zatvorili su ga oni koji su mu ih davali. Uvredljivo je i nepošteno, bar u kodeksu tog sveta kome izgleda pripada i šef jedne države.

Pitaće ga poslovni ortaci, ako već i nisu: šta to radiš kume, nema dana bez pizdarije? Jer i nad donom uvek postoji don. A on neće umeti da odgovori, sve je najgore odgovore već dao. Protraćio je većinu odvratnih laži da bi se spasao, i taj arsenal se troši u opštoj zgađenosti. Ostaje mu sasvim malo prostora, a vremena više nema.

23.7.2021.

Prokopavanje

Zna li neko gde se prodaju karte za prvu vožnju beogradskim metroom? Rado bih kupio makar jednu za put u budućnost, ona je neizbežna i nedostižna. Bilo je odavno neke podele bileta za san o putovanju po lagumima Beograda, ali autor ovog teksta je bio suviše daleko od te počasti. Kopanje samo što nije počelo, posedovanje ulaznice za podzemni voz, pa to nije samo pitanje građanskog prestiža, nego put u središte zemlje. Pogledaj srpski svet iz mraka da bi ga više voleo.

Podzemna železnica još u neostvarivoj zamisli postaje čudo Beograda. Ovde nema železničke stanice, koja u nedostatku železnice prestaje da bude potrebna. Niko ne govori o brzim vozovima, nego o brzim prugama.

Još nije poznato odakle dokle idu te pruge, šta će se po njima kretati i kako?

150 kilometara na sat? Može, ali samo jednom.

Vozovi i metro, kako nam je objašnjeno, imaće zajedničko čvorište u Prokopu. Tu će se sastajati ono što se ne kreće i ono čega nema. Da bi se stiglo do ostalih stanica metroa, trebaće još jači gradski saobraćaj ili posebni metro.

Po sadašnjem planu, beogradski metro će biti jedna posebna turistička senzacija. Umesto kroz grad, kako se ne bi pravila dodatna gužva, trasa metroa biće obilaznica oko Beograda. Izbegnuti su Cerak, Vidikovac, Banovo Brdo, Trg Republike, Novi Beograd, Karaburma. O Mirijevu da ne govorimo. Dobijamo metro, izmešten iz grada ispod koga ide.

Posebna garnitura podzemnog voza sa providnim krovom, omogućila bi turistima da obilaze Beograd ispod okoline Beograda i gledaju ga odozdo sa strane.

Strane firme koje su dobile posao da kopaju i buše, odmah su udelile podizvođačke radove Milanu Radoičiću i Zvonku Veselinoviću. Dovedeni su Crnotravci za unutrašnje ozidavanje posebno osetljivih deonica i postavljanje greda, šprajcova i talpi na mestima gde se očekuje urušavanje.

Tamo gde nije moguće iskopati dovoljno duboko a svodovi budu niski, putnici metroa presedaće u posebno pripremljene rudarske vozove, opremljene arhaičnim karbidnim lampama i toplom odećom za starije i osetljive putnike.

Budući da metro ne ide kroz grad, neće biti ni stanica. Jedini metro na svetu koji se nikada ne zaustavlja i putuje kroz makišku vodu za piće. Putnici koji uđu na prvom putovanju, više neće izlaziti. Ako ta stvar uopšte krene, postaće deo vremeplova kopanja.

Čitav život Beograda biće preseljen u podzemlje, a podzemlje će, kao i do sada biti na svetlu dana, i obavljaće svoje poslove javno.

Pored trase, predviđene su sale za skupštinska zasedanja, koncertne dvorane za Lukasa i Cecu, nacionalni stadion za dnevne utakmice, kao i park iz doba Save Savanovića, u kome će se zabavljati srpska vampirska elita.

Garniture za metro već su dogovorene sa bratom Si Đinpingom. To su u stvari leteći autobusi adaptirani za šinsko kretanje. Da ih ne bi hvatala vlaga, posle beskrajne podzemne šihte, odletaće u depo GSP-a na Karaburmi.

Redovni vozovi koji stižu u Prokop i metro koji se ne zaustavlja, ukrštaće se iznad zemlje. Putnici koji ne ulaze, moraju da se penju liftom iz rupe u prokopu.

Gradska vlast, kako se govori, sprema tronedeljnu obuku za građane Beograda: kako pronaći Prokop, stići tamo i izvaditi se odatle.

Poželjno je da obuku završi i građanstvo iz unutrašnjosti, i to oni koji znaju gde da siđu kad stignu: na železničku stanicu kod Nemanje koji postoji, ali stanica ne postoji, ili na autobusku koje ima jedino tamo gde je ukinuta.

Možda je potrebna javna debata na temu: zašto se Prokop zove Prokop? Šta se nalazi tamo što je svevišnji otvorio pre nekoliko godina i održao govor o dugom putovanju Srbije u 22. vek.

Prokop je centar naših neostvarenih mogućnosti, jama u kojoj se krije blago a njega čuva strašna ala koja jede lokomotive. Ako bi se nastavilo prokopavanje Prokopa, niko ne zna dokle bi se stiglo. Jedna mašina je kopajući utekla, i niko ne zna gde je.

Tako je i sa trasom metroa. Stranci koji kopaju ne znaju kako da je usmeravaju. Prvi put će se naći u podrumu ovog grada, instrumenti ne rade zbog magnetizma podzemnih voda. Zato su Crnotravci zaduženi da na svakih sto dužnih metara otkopaju i otvore šaht, pogledaju okolinu očima merkata, i ako je sve po planu podvikuju glasno da ih svi dole čuju: dobro je, buši dalje!

I ovi buše.

Otvaranje rupe na hladno, bez voznih garnitura i šina, nije moguće pre 2044. godine. Na ulazu transparent: Kebara, za našu decu!

Ona grupa sa kartama, imaće čast da prohoda trasom, uz trubače raspoređene usput i fenjere na gas.

Negde na sredini, ukazaće se prilika, skoro pa sablast, zarasla u kosu i bradu.

Ko si sad pa ti? – pitaće ga vozovođa grupe.

Aman braćo, vadite me odavde. Stigo sam, bem li ga odakle u ovi Prokop još u doba Vučića. I još numem dizađem.

27.8.2021.

Šaka zemlje

Bio je ekološki ustanak, i nije uspeo. Ili možda jeste? O tome se u beogradskoj čaršiji misli na različite načine, kao uostalom o svakom pokušaju pobune. Sve su one u novije vreme bile nekako neubedljive, bez konačne ideje. I gasile su se same u sebi.

Ekološki ustanak je zamišljen kao bunt za opstanak. Bez politike kao delatnosti koja je ovde posebna vrsta zagađenja. Nije moguće baviti se ekologijom a otresti se politike, ili ignorisati njene junake i učinke. To što se događalo u subotu jeste bila razuđena politička akcija, svaki je bunt nastavak politike ukidanjem njenih razornih učinaka drugim sredstvima.

To je trebalo jasno reći. Politika samoodbrane je model učešća u odlukama drugih o svom životu. Nije bilo razloga da se neusaglašeni lideri ustanka brane tvrdnjama da oni sa politikom nemaju veze. Optužba režima o „politizaciji“ je pokušaj da se slaboumnim oruđima brani monopol na jednu delatnost iz koje se vlast razume kao posed kome niko drugi, osim klike ne može da ima pristup.

U toj slaboumnoj javnoj kampanji o odnosu politike i otpora, najčešće su govorile Ana Brnabić i Zorana Mihajlović. Brnabić je, kao i obično, pokušavala da razume kako da razume oblast koja zaobilazi njene misaone limite.

Mihajlović je, sa svoje strane pokazala funkcionerski autizam, stečen višegodišnjom dresurom kojom je naučena da se spori sa stvarnošću. Svoje iluzije o tome šta jeste a šta nije, obrazlagala je jezikom koji jedino ona razume. Uz potpuno ignorisanje opšte potrebe za disanjem i čistom vodom.

Ona je malo ezopovski a više rezolutno branila korporativne interese jedne razorne kompanije iza koje je svuda ostajala pustoš. Ona je uveravala javnost da se to ovde ne može dogoditi. Da će vlada voditi računa o vodama i šumama. I o ljudima, naravno, ali tek kad bude završena studija. Pa će onda javnost dati svoj sud, posebno stručna javnost. I građani naravno. Ovi profesori što se javljaju, nemaju pojma. Odluka će biti doneta na referendumu.

Referendum može da bude nedemokratsko bespuće do prividno demokratske odluke. Vlast, koja bude formulisala pitanje za plebiscit, učiniće to tako da dobije odgovor koji želi. Na taj način njihova odluka će biti pripisana svima, a koruptivni ugovor sa satanom ostaće spomenik u vidu otrovne pare nad životom u Srbiji.

To su svojim bitno nesavršenim jezikom, duboko upletene u trovački proces, želele da nam kažu Ana i Zorana. Odluka i politika ostaju privilegija njihove nove kaste, koja je nastala nepoznatim putevima političke evolucije.

Ispalo je da vođe otpora nemaju usaglašen stav šta i kako dalje. Čuli smo govornike koji su svoje raznolike ideje obrazlagali kako su stigli i umeli: epski, lirski, pevanjem, pomirljivo, buntovno. Zapaženi su glumci, od kojih neki nisu odoleli velikoj sceni. Post festum izašle su na videlo sujete, nastale u nadmetanju za vodeći glas protesta. Da li je Ćuta zaista upotrebio ustanak za ličnu promociju, i zbog čega bi to uradio? Da li je ustanak umoran od lidera?

Svaki govornik je oblikovao svoje javno lice u pobuni, koja se, bar u etapi od 11. septembra nelogično okončala blokadom Brankovog mosta.

Ako dođe Rio Tinto, jedna je od ključnih poruka, blokiraćemo puteve svuda gde to bude potrebno.

Da nije ta neoriginalna ideja suviše malo iz onolike energije, prosute na benignu natuknicu o blokadi puteva? Nema akcionog plana, niti zamisli o vremenu, snagama i sredstvima za zaustavljanje kretanja. I šta posle toga?

Ekološki ustanak nije u sebi imao idejnu kičmu pobune. Nema čiste Srbije sa režimom koji je zagađuje, i ni pred kakvim apelima neće odustati od prodaje svega što je čisto, zeleno i bistro.

Na tom nivou je politička akcija neizbežni sadržaj svakog ustanka: ideja o smeni ove vlasti, kao uslov svih uslova za šaku čiste zemlje.

Ta grupa opasnih kriminalaca će svim silama nastaviti koruptivno zagađivanje svega što nas čini ljudima. Svežina ne dopire do ostataka njihovog razuma.

Zbog toga je ekološki ustanak političko pitanje prvog reda: oni su ekološki problem.

14.9.2021.

Balkanski tigar

Niko nas ne voli u komšiluku. Tačnije bi bilo da nas svi mrze. Zato što smo najbolji i najjači. Boje se naše snage i rasta. Jaku Srbiju niko ne voli, samo zato što je takva. Ali nismo ni mi oni koji smo bili pre.

Mi smo tigar u regionu!

Mi smo, pre svega, ekonomski tigar. Otvaraju se fabrike na sve stane, buši se zemlja, vozovi prolaze kroz makišku vodu. Da nam o prerastanju u veliku životinju, koja vodi poreklo od zamašne mačke ne govori vladar, niko ne bi primetio u šta smo se pretvorili.

Zašto je neko, ko se toliko busa u tuđe srpske grudi, izabrao tigra za simbol nacionalnog blagostanja?

Šta mi uopšte imamo sa tigrom? To je bengalska ili sibirska mačketina, na primer, neki takvi ili slični primerci, rezignirani i očajni provode svoje staračke dane zarobljeni u beo zoo vrtu.

Mi imamo svoje životinje koje možemo, sa posebnim nacionalnim ponosom da pokažemo svetu, kao simbol rasta i sećanja na slavnu prošlost.

Zašto ne istaknemo vola, makar i na ražnju, kao sliku nedostižne snage na Balkanu i šire? Zar volovi nisu vukli državnu kasu i komoru pri bekstvu srpske države iz Srbije u Velikom ratu? I čiča Pera kralj se nije vozio u audiju, nego u volovskoj zaprezi.

Vo u Srbiji, sila koja se kreće polako ali se ne može zaustaviti. Zar nismo svi mi po malo volovi? Jedva da se razlikujemo od bića koja bi bila, jer su već bila naš simbol. Ta strašna životinja, koja ćuteći trpi štap i jaram, to smo, braćo i sestre svi mi. Vo je rođen iz naše ratne tradicije, on je vukao plug dok smo se razvijali, orao je zemlju dok je bila čista. Biti vo među koloritnom balkanskom faunom, to je možda nedostižna prednost, ako su već svi naši bikovi ostali bez jaja.

Ali, to nije jedina mogućnost. Pogledajte oko sebe, nema živuljke bez zasluge da bude grb na zastavi. Jedna je već bila u doba gospodara Miloša. To nije bila kruna bilo koje dinastije, nego svinja. Tamo kod Gospodarske mehane bilo je polazno mesto za hiljade srpskih svinja, koje su preko Save odlazile u Evropu.

Svinje su spasle Srbiju, i jedna glava te plemenite životinje našla se na Miloševom barjaku. Dan zastave, to je bio svaki dan svinjske glave.

Šta nam fali da kažemo svima: mi smo nerast Balkana! Ili, jednostavno svinje. Šta je tigar za našeg vepra ili krmaču? Niko i ništa! Niti se jede, niti se čuva u dvorištu, niti se vodi niti se tera.

Svinja je deo našeg odrastanja. Svi osećamo miris prasetine u sinusima, praseći rep je mleko za svako seosko dete koje je ustajalo rano da vidi kako se obično prase pretvara u božićno.

Više nema sela, davno je pomrlo. Svinjski rod smo preselili u pečenjare.

Ako ovde zaista dođe Tenis, kao što nam je obećao jahač tigra, onda evo novog slogana koji bi mogao da prepadne okolnu konkurenciju, a nas ispuni novom snagom: mi smo nemačke svinje na Balkanu!

Nisam siguran kako stojimo sa kokoškama. Ali, i one su daleko ispred tigra u konkurenciji za ambasadore Srbije. Posebno petlovi. Ima ih u našim uspomenama, bili su šampioni u skokovima. Jedan dasa na 50 kokošaka! Pa ti vidi potenciju srpskog petla, za kojim su čeznule hrvatske, crnogorske, pa i bosanske koke. Balašević nije pevao o strašnom tigru, nego o strašnom petlu. To je ozbiljan kandidat za sliku rasta Srbije.

Mi smo pevci, ili picopevci Balkana! Gordo zvuči. Mada bi moderni petao mogao da preskače prepone, sve se odvija u bespolnim farmama. Pogledajte film „Erogena zona“ sa Lanetom Gutovićem, pilići nastaju sami od sebe, bez ljubavi i strasti.

Ipak je pevac deo naše slavne prošlosti, a stara koka dobra supa, predanje o vremenima u kojima smo se radovali.

Srpski ćuran se već pokazao svetu.

Nekada smo imali konje. Ali, konje su poubijali zar ne, tako se zove film Sidnija Polaka iz 69. Nema lepih atova više ni u srpskim cirkusima.

Imali smo i magarce. Divne tegleće životinje, ponosne i svojeglave, koje su surovi ljudi izrabljivali bez milosti.

Od magarica se dobija najbolje i najskuplje mleko. I pravi se sir, 1.000 evra po kilu.

Od magaraca se ne dobija ništa, ali magarice bez njih ne mogu.

Može li srpski magarac da zameni srpskog tigra na Balkanu?

Ne ide! To je suviše pametna životinja za njih. Pokušavali su, nije da nisu, ali ne znaju za šta da ga uhvate.

17.9.2021.

Stvar nervoznog srca

Vratio se Saša Janković. Gde je bio i šta je radio samo on zna, moguće da je to neka domaća zona dodatnog sumraka, neophodna da bi bile uočene prednosti svakodnevne tame. Većina je već zaboravila zaštitnika naroda koji je u politici živeo kratko kao leptir, ili kao artist ispaljen iz cirkuskog topa: uzleteo, pao i nestao.

Da li je ponovo na početku novog uspona? To u zemlji poput ove ne bi moralo da bude čudo. Ljudi odlaze i vraćaju se, neke od njih iz tog zagađenog i čarobnog sveta politike ništa ne može da otera: ni porazi, ni logika, ni poluprocentni rejting ni gubljenje svake ideje o tome šta dalje. Eno ga Boris Tadić, živi primer čoveka koji ubrzano stari pod težinom svojih sudbonosnih promašaja, ali ne odustaje, ni po koju cenu.

Saša Janković ipak nije Boris Tadić. Da ne bih ovde posegao za paralelama, razlike uočite sami.

Izgleda da se Janković nekako ispetljao iz političkog formalina i pojavio se da ispriča bajku u kojoj je on lično junak nelogičnog obaveštajnog zapleta. Neki ambasadori, i neki drugi ljudi, moćni svaki na svoj način – o izvorima moći ne raspravljati – neodređenog dana ili noći neke godine, sreli su se sa istim, to jest Jankovićem.

Možda se to događalo više puta, ali suština i smisao tih zavereničkih mitinga je savršeno budalasta: promena režima u Srbiji infarktom.

Kako bi to bilo moguće? Jednostavno. Vladar ima probleme sa pritiskom i srcem, pod stalnim je stresom. Neurotičan je preko svake mere, izlazi iz kože više puta dnevno. U tim naporima da se satre, možda mu se može pomoći izazivanjem dodatnog nerviranja, i stvar bi brzo bila rešena.

Tako su nekako ekselencije razgovarale sa Jankovićem, koji izgleda nije pristao da pogoršava ionako loše stanje subjekta predviđenog za kardio rušenje. Da jeste, sigurno bi ćutao kao zaverenik koji nije otkriven. Ispovest bivšeg zaštitnika građana možda i dolazi kao dokaz da on sa pokušajem posebne vrsta smaknuća na najvišem nivou nema ništa. Osim što je slušao zamisli, koje su inače fantastične i nalaze se mnogo niže od najgluplje zavereničke ideje.

Ako je Janković iz nekih razloga opčinjen prevratničkim tajnim svetom, moguće je da je novela proizvedena u naletu postpolitičke mitomanije: nudili su mi Vučića, mogao sam da ga imam u šaci. Ali ja to ne radim, moje su etičke granice suviše visoko za atentat serijom nervnih slomova, uz remećenje srčanog ritma države. I evo, ispovedam se pred svima da vidite kakav sam u stvari i šta sam sve odbio u zamenu za čistu savest i rodoljubivo poštenje.

Vučić je odmah potvrdio da Janković govori istinu, jer drugačije ne može da bude. Žele mu zlo oni koji žele zlo Srbiji i srpskom narodu. To se ne odvaja.

Pripovedač strašne priče nije saopštio nijedno ime. Grešna mi duša, ali mislim da imena nema, jer je čitava stvar proizvod Sašine nadriliterarne fikcije. Koji bi ambasador želeo nestanak Vučića uvidom u zdravstveni karton na VMA?

U svojim nastupima vladar se hvališe bliskošću sa najmoćnijim svetskim vođama.

Svakoga od njih zovem po imenu, kao pašenoga. Sa Merkel sam na du, učio sam nemački. Angela, Angela, došla si po litijum, kažem ja njoj na ruskom. Po litijum, kaže ona meni na engleskom.

Govorim ja Makronu, ej moj Emanuele, vidiš šta se radi! Šta ćeš Aleksandre, kaže Makron meni, tako mu to ide.

Moj je prijatelj i prijatelj Srbije Boris Džonson, čujemo se bar jednom mesečno. Odvraća me od Unije, oni su je se jedva otresli. Nemam problema sa Džoom Bajdenom, dogodine idem kod njega na rodeo.

Si je moj čelični pobratim, zvao sam ga, samo što nije stigao, donosi dve fabrike. Erdogan je Sulejman novog doba, raspravljamo o seriji. Zumbul aga je obojici omiljeni lik, a tu je i naš Sokolović. Putin je brat po krvi, poslao sam mu neka moja iskustva sa izborima. I kad je ljut on me voli.

Ko bi od njih poslao veleposlanika sa svilenim gajtanom? Osim ako to nisu Hrvatska, Crna Gora ili Albanija? Ili Zelenortska Ostrva, Sao Tome i Principe, Trinidad i Tobago?

Čuveni Krlo je u telepatskom izazivanju srčanog udara odmah prepoznao državni udar, kao i kolonija Pinkovih eksperata, uverenih da najvažnija srca obolevaju pod dejstvom obaveštajne paranormalne presije.

U agresiji bizarnosti, ispad Saše Jankovića je posebno važan kao svrhovito mitomansko pripovedanje nastalo iz vremena sećanja na politiku. Ne može da postoji ludost koju poglavica neće uzeti sebi kao razlog za negovanje i bogaćenje frenetične paranoje.

Vladar je u stanju da odvoji državnike prijatelje od njihovih delegata ubica vaskularnim trikom.

Janković se vratio kao duh i sopstvena senka, nekadašnje političko čudo na granici fantastike i tame.

21.9.2021.

Policijski udar

Milošću božijom preteći zakon o policiji i njenom uvođenju u sredstvo opšte torture, zasad je povučen iz skupštinskog postupka. Parlament, koji već dugo radi na ostacima svog kolektivnog uma, imaće neka druga posla. Da sluša, na primer, morbidne alhemijske priče Marka Atlagića o pretvaranju zlata u dijamante. A i ostale pobesnele polemičare iz sekte, koji su u stalnom sukobu sa fantomskim neprijateljem i svojim sramotnim poslom.

Policija se već godinama nalazi u sivoj zoni sopstvene nejasne pozicije: odavno nije servis građana, niti pouzdana legitimna sila koja nešto čuva i nekoga spasava od nasilja i zločina. Režim je sputao profesionalce i amaterizovao te svoje trupe dovođenjem neukih podanika na visoka mesta.

Građani su na svojim leđima osetili brutalnost slepe sile, zadužene za njihovu bezbednost. U julu prošle godine, prebijani su nedužni ljudi, a nosioci nasilja, uz dresirane batinaše i Miletove legionare, bili su neki visoki činovnici, uličari u stvari, kojima policijska značka nije pomogla da budu nešto drugo.

Te scene nasilja su neizbrisive, one su pretvorile državnu policiju u snagu za čuvanje nasilnika i u otvorenog neprijatelja građana. Monopol na policijsku istinu doneo je presudu sa vrha: policija ni u jednom slučaju nije prekoračila svoja ovlašćenja. Snimci su pokazali neopisivu surovost i brutalnost, ali niko od batinaša nikada nije odgovarao. Loš policajac je solidaran sa lošim policajcem, njihov predsednik sa obojicom.

Vulin je, koliko se zna, tvorac norme koja bi u budućim stradanjima građana štitila zle policajce, ostavljajući ih bez lica, imena, broja i motiva za torturu. Kamere bi pretvorile Srbiju u orvelijanski svet, tajna policija bi zavirivala u sve lične tajne, a parapolicijski odredi sa značkama, regrutovani iz uličnih bandi, mogli bi da lemaju koga stignu, po svom ćefu. Ulasci u stanove postali bi mogući bez naloga. Zamišljen je srpski svet u kome se slobodno raspiruje strah i dokazuje da je strah opravdan. Policija bi postala snaga unutrašnje okupacije, bez prava na žalbu, i sa oduzetim pravom na otpor pred takvom silom bez pameti.

Ponovo je Vučić pretvorio sebe u spasioca, po cenu da Vulin bar još jednom ispadne opasna budala. Poglavica je spasavao sebe, ne verujući da je već stiglo vreme za formacije koje podržavaju otvorenu tiraniju. Čeka izbore, a onda će znati kakva mu je policija potrebna.

To odlaganje izazvano vladarskim strahom i izbornom računicom, prilično je rastužilo Vulina, čija je revnost bila ponizna i preteća, kako prema kome. Ministar glupe sile je načuo da se sprema nasilna destabilizacija Srbije, uz krvoproliće. Krv je njegova omiljena reč, njome hrabri sebe i sebi slične. Kako je saznao za budući lom, ni on ne zna. Ispalo je da mu treba inovirana, još surovija policija, surevnjiva prema svima i svakom, koja bi silom išla na svaku sumnju u delotvornost sile. I bez milosti gušila sve mirne proteste, preimenujući ih u rušilačke.

Tu vrednosnu inverziju u svom opakom fanatizmu Vulin nije u moći da razume. Policija koju je zamislio simptom je autoimune društvene boljke, trupa bi u odbrani onoga što je ovde ostalo morala da se okrene protiv sebe da bi opstala. Ali, on svoj poklonjeni resor vidi kao igračku, koju mu gazda daje i uzima na osnovu logike koju ministar iz poznatih razloga nije u stanju da pojmi.

Da jeste, ne bi rekao ovo: „Borbom protiv svega novog u sektoru bezbednosti, ubice i lopovi će biti malo sigurniji, a policija i građani će biti mnogo nesigurniji.“

Ministar je dužan da odgovori: koliku su po postojećem zakonu ubice i lopovi sigurni u njegovom svetu, u čije su temelje ugrađena nebrojena zlodela. Ubice i lopovi su prijatelji političkih zvezda i njegovih prijatelja, i jedni i drugi se kreću putevima izvan svakog zakona.

Vladalac nas nije spasao svojim ciničnim milosrđem. On je samo zamolio da bude povučen zakon koji konačno oblikuje policijsku državu, iako nije ovlašćen da se meša u većinu stvari u koje je zagazio. Zna da ima dovoljno batinaških jedinica za obračun sa građanima, može da se osloni na fanatizovane delove policije, regrutovane iz sekte, i svakako na Dodikovu pomoć.

To je, naravno, oruđe koje može da se okrene protiv njegovog tvorca. Nema sigurne garde, a nasilničke trupe bez moralnih obzira začas promene ćud. Policija ionako postoji na nejasnoj granici između partijske pretorijanske bande i državne legitimne sile.

Ili sile prinude, kako je tu opasnu grupaciju ljudi pod oružjem definisao Vulinov zakonopisac.

Red je da nam se kaže ko sprema prevrat, pa da znamo.

Od onih koji su na čelu države, opasnijih po državu nema.

24.9.2021.

Trube i gusenice

Vrhovni je podigao avijaciju, poslao je na sam rub Kosova i učinio izmoždenu Srbiju moćnom državom. Niko ne sme da se igra sa nama. Ponižavanje ove zemlje, to je samo njegova stvar.

Takav pokušaj uterivanja straha ili podizanja kuraži, poznat je u sferi upotrebe vojske kao demonstracija sile. Pokazivanje onoga što ne postoji, ili ne može da bude upotrebljeno. Mlohave stvari stoje tako što vise. Skupe igračke lete prema ciljevima kojih nema, kako bi se naslutila odlučnost urnebesnog vojskovođe koga niko ne uzima ozbiljno.

Deo oružanih snaga Srbije, njihov vid koji leti, krenuo je u sterilnu operaciju uzaludnog šepurenja. Evo vidite šta imamo, a imamo toga još samo što ne leti. Uskoro ima da poleti, zatamneće se nebo nad Kosovom, i tamo je Srbija brale. Uglavnom je tamo jer je ovde više nema. Prag tolerancije je prekoračen, strpljenju je kraj. Imamo i tenkove, gvozdenu snagu koja probija sve, borbena vozila Lazar i Miloš simbolično vraćaju slavu našeg kovanog oružja na Gazimestan.

Ako treba kopnena operacija – zašto da ne. Pozvaćemo sve u poslednji, sveti boj. Stotinak hiljada mrtvih na obe strane – podnošljivo. Sukob sa snagama Alijanse, davno se nismo oprobali, red je da ponovimo. Razaranje Srbije – pa šta, ništa naročito, umeju i oni da promaše. Bez Kosova Srbija ne postoji, a bez Srbije Kosova ima. Tako su hteli veći i jači od nas, od kojih smo ponovo postali veći.

Zar Vrhovni nije predočio ultimatum NATO-u: ili rešite stvar za 24 časa, ili mi upadamo, pa šta vam bog da! On prvi, na bedeviji pobednika, za njim odredi navijača, pa Mile Dodik i njegovi punokrvni Srbi. Zatim „analitičar“ Anđelković, tip koji ne može da pretrči tri metra ako ga potera, a poziva na rat, i to odmah.

Iluzija o moći Srbije da krizu koju vladalac nije ni razumeo reši silom, traje kao recidiv svih poraza. Ludacima je uvek potreban bar još jedan. Srpske trupe u nekadašnjoj Zoni kopnene bezbednosti, posetili su koloritni ministar odbrane Stefanović, u društvu ambasadora Rusije, kome je prvi general srpske vojske praktično predao raport. Tim poniženjem nagoveštavaju se još veća. Metanisanje Putinu koji dolazi kao očekivana sila i rešava stvar.

Neko je još jednom oživeo mit o ruskoj braći i njihovoj svemoći. Mi možemo da pokušamo sve što nije moguće, a kad to zaista tako bude, Rusi će doleteti i uvesti nas u posed.

Naravno da ideja o takvom raspletu nadilazi lošu bajku o džinu koji spasava zalutale budale. Matuška se ne bi umešala ni u bunilu, nikada, ni po koju cenu. Kao što nikada i nije. Bocan Harčenko je ovde maneken stare imperijalne slave, izaslanik koji podbada, ohrabruje i tapše po ramenu. To je sve. Car iz Moskve više ne želi da vidi neuglednog i dosadnog rođaka iz zapuštene balkanske zverojebine.

Vrhovni o mnogim stvarima ne zna ništa, ali to svakako zna. Zbog toga je njegova zabava ćorcima pokazivanje odlučnosti svojoj sekti koju u konačnom bilansu vodi u propast, kao i sve drugo.

Vrhovni, naravno nema ideju kako da povede vojsku, ako odluči da je povede. Nikada to nije radio, niti poznaje generala dovoljno glupog da ga razume. Gde da je vodi, u kakvom borbenom poretku, u koliko ešelona. Šta bi radile trupe kad pređu Jarinje, Brnjak, Merdare, Mutivode, Belu Zemlju i Mučibabu? Da li bi to bio cilj ili početak. Šta bi gađala avijacija po dubini? Kojim bi pravcima išli tenkovi?

U koga bi pucala sva ta sila? Šta bi gađala artiljerija, sa svojim novim, tek nabavljenim lakim sistemima i dalekometnim topovima. Svi koji tamo žive su građani Srbije, ako je Kosovo zaista naše. Ili nije niko ako nije. Ne bi li to bila operacija protiv njih, protiv Albanaca i Srba, za osvajanje izgubljene teritorije, na kojoj su ljudi samo deo mrtvog prostora.

Nema razumnog modela za bilo kakvu vojnu akciju. To je maloumna utopija, ambiciozni put u ništavilo.

Zašto je ondak ratni jeroplan letijo do ruba nestale zemlje?

Vrhovni koristi ćorke, opsenjujući svoje slepe birače samo osobinama koje nikada nije imao. A to su odlučnost, hrabrost, mudrost, harizma, vojničko držanje, operativna superiornost. Ili bar ironijska distanca vrhovnog vojnika Švejka prema svom diletantizmu u igri sa olovnim vojnicima.

Možda vladar već ima gotov plan kako da bude pobednik u pregovorima. Ali, on izgleda ne zna o čemu se pregovara i šta je na stolu: status kvo, razmena teritorija, transfer stanovništva, stolica Kosova u UN? Pozicija severa Kosova, po kome tamošnji Srbi više neće biti pokusni kunići beogradske političke klike.

Ili nešto sasvim nepoznato, potez genijalnog stratega koji sve menja. Međusobno priznanje, kao dar čarobnjaka koji je velikim porazima obezbedio mir Srbiji i opstao kao pobednik nad zarobljenom zemljom.

28.09.2021.

Gašićeva Lubjanka

Srpska tajna služba, koja se javno zove BIA, izgubila je saznanje o tome zašto postoji. Možda se održava kao sila izvan svakog razuma, kako bi ublažila vladareve košmare i sačuvala ga od loših reči i straha koji ga čini ranjivim. Od loših vesti, od javnih psovki i njihovog odjeka, od saznanja da narod i te kako ima pravo da psuje sve postojeće razloge za svoje muke, a naročito onaj najveći.

Tako su ti mračni stražari koji čeprkaju po dušama, zarobili na beogradskom aerodromu Konstantina Katića, člana jedne opozicione stranke, i divljački ga mučili. Razlog: zbog sumnje da je na Tviteru podržao Marka Vidojkovića u njegovom sočnom pičkaranju predsednika, „upravnika zatvora Srbija“, kako Marko kaže.

Od manekena svakog propadanja, bolesti, umiranja i bede, vladar je postao patetična žrtva upotrebe glagola u literarne svrhe, a Vidojković parija, onaj čija je psovka dobila nacionalni značaj. Psujući one koji su se na vrh popeli putevima nasilja i prostaštva, postao je čak jedina tema čudesnog premijerkinog pisma. U njemu ona kaže da bi rado opsovala, ali eto, nema čime, pa je uzela šefovu stvar u svoje ruke i pod zaštitu izvršne vlasti.

Tako je vlada, nemajući druga posla u ambijentu kataklizme, našla sebi strateški cilj i dalje pravce delovanja: Vidojković! Za samo nekoliko dana, on i Kulačin dobili su desetak pretnji što smrću, što odsecanjem jaja i drugih stvari iz delikatne regije. Uz moguća ritualna klanja u Ritopeku, kopanje očiju i slične kasapske zahvate, koje su na društvenim mrežama obrazlagali latentni ili već ostvareni dželati.

Čoveka koji psuje satanizovale su lopuže, krivokletnici, batinaši, bacane su na njega kofe tabloidne pogani. Čak ga je Ana u pokušaju da svoje otvoreno pismo zatvori duhovitom poentom, predložila za predsedničkog kandidata.

Marko je postao medijska zvezda, tačno ono što ne žele oni koji ga provlače kroz svoje mašine za mlevenje ljudi. Ništa se bolje nije moglo dogoditi jednom piscu koji nema druge ambicije osim da govori slobodno, pa šta izgovori. To vredi svake pretnje koja je stigla do njega, jer da nije tako zar bi režim upotrebio sva svoja govna da zajedničkim umom potope Vidojkovića i poravnaju ga sa sobom.

Nije uspelo. Vidi se razlika, boja, miris i ukus.

Na ovom mestu se vraćamo Bati Gašiću i njegovom modelu čuvanja države. Da li je dopušteno podržati Marka Vidojkovića, ako već jeste sačuvati sve uslove za opstanak mafijaške države u opštoj propasti društva? U takvoj tmini, Služba se pretvara u ilegalnu snagu za čuvanje Dona i njegovog duševnog mira, pa se bilo koja reč protiv neljudskog poretka tumači kao najava kraja srpskog sveta i njegovog ujedinitelja.

Služba nastala kao snaga i sredstvo za sigurnost države, davno je postala od razuma izolovana grupacija za kontrolu nad svačijom slobodom. Ali, videlo se da kontrola nije dovoljna, slobodu valja oduzeti, kako bi se pokazalo ko ima monopol na nju. Tako je Konstantin bio izložen mučenju, uz pretnju da neće više videti svoju decu, ako ne prizna da je podržao Marka. Na Tviteru!

Ovo je novi iskorak u gubljenju svega što nas je činilo, možda najava strašnog raspleta. Koraci na stepeništima, noćne posete i hapšenja o kojima se ćuti da bi se mirno odlazilo u ćeliju. Kontrola svake reči, šaputanje među bližnjima, tajno slušanje zabranjenih medija. Kako inače zaustaviti govor i psovku, ako ne represijom nad kojom nema kontrole?

Tako je BIA na aerodromu otvorila šalter simboličke Lubjanke, a tamo njeni kriminalci otimaju slobodne ljude, kazujući svima nama da više ne raspolažemo sobom. Slobodne misli moguće je prostirati jedino ćutanjem. Berija zna kako se to radi u projekciji sopstvenog zla na sve nedužne ljude.

Bar mislite o tome dok ćutite. Ili opsujte slobodno, ko ih bre jebe! Kad dođu po vas, biće dockan.

1.10.2021.

Vrhovni komandant konoplje

Dobrotvor je ponovo najavio podelu nekih para svom usahlom glasačkom telu. Ako ga nešto iznenadno i veliko ne omete, tako će platiti još jednu izbornu pobedu koja označava dugo putovanje svih nas u njegovu prošlost.

Čitava industrija obmana, lopovluka, iluzija i nasilja sprema se za te izbore. Mrtve duše su samo jedna stavka u zabludi o večnoj vlasti, ma koliko njeno trajanje bilo nepodnošljivo dugo. U jednom trenutku sve to u čemu je nestalo ovo nesrećno društvo, ipak mora da se stropošta, uz težak zadah smrti. Katarza će biti spasonosna, ali isto tako mučna kao i sve godine koje su nam pojeli nezasiti glodarski odredi.

Vladajuća klika u Srbiji je sasvim na kraju svoje evolucije, i nije u stanju niti želi da joj se odupre. Sve je manje politička vlast koja upravlja nekim poslovima u korist društva, sve više kriminalni sindikat zadužen za oblikovanje svojih zlodela mehanizmima privatne države.

U tome nema ni uobičajene mimikrije koja bi da sakrije da su u cara kozije uši. Busanje vladara u grudi da je Srbija moćna i da je zbog toga svi mrze neuverljivo je do granice dnevne političke parodije. Nema mržnje koja bi bila ravna njegovoj, i to razorno osećanje realizuje se kao potresna nemoć pred istinom koju taj sve teže drži pod logičnom kontrolom.

Suštinu vladavine i svog zlatnog doba vladar je objasnio u programskom govoru o Koluviji, koga je nežno branio od zajedničke sudbine. To je bio pokušaj ezopovske amnestije čitavog sistema izgrađenog po kolumbijskom modelu, koji je prethodno valjalo sačuvati jeftinim kulisama od stiropora, zastava, himne i tvrdog šovinističkog kiča. Uz slobodu za heroja Zvezdana Jovanovića.

Već je bilo zamagljenih pokušaja koketiranja režima sa svojim odrazima u podzemlju. Vladar teško može da porekne, a više i ne poriče neke svoje mračne veze sa licima koja narušavaju svačiji ugled. Ili on njihov, svejedno. Ne znamo pouzdano koji su ljudi na merama bili na drugoj strani u aferi prisluškivanja i o čemu je, osim o fudbalu sa njima razgovarao njihov predsednik.

Odbrana Koluvije je otvoreni pristup problemu. Da, on jeste naš. Nije učinio ništa loše, a i da jeste, pa šta? Vidite, te biljke koje je on gajio, pa to se legalno sadi i zaliva u mnogim državama. Bio je dve godine u pritvoru, zar je to malo?

Ovaj režim već otvoreno funkcioniše kao mafija, a protiv nje se vlast bori svim sredstvima. To je perpetuum mobile, energija koja se obnavlja sama od sebe. U svemu tome, vladajuća kriminalna grupa postoji kao familija ujedinjena i razorena interesima. U okviru familije, najvažnija porodica čuva se zaštitom tajni u trijumviratu Vučić – Vulin – Stefanović. U tome je Nebojšina glava na panju, a gazdina jajca u procepu. Niko ne sme da kaže šta zna, a onaj koji zna sve još nije dokučio šta Stefanović zna o njemu. I drži ga na braniku otadžbine zasejane konopljom, samo da ne zucne šta zna o bati.

Negde je nestao policajac Slobodan Milenković, Sentin sin, onaj koji je uhapsio Koluviju. Pre nego što su ga sklonili, iznudili su mu izjavu da Vučić Andrej nema nikakve veze sa Jovanjicom.

Moguće je da Neša zna neku drugu verziju. Koluvija je njegov plen. Stefanović je čovek čiji mazohizam nema granica. Dok ga razapinju u sekti kojoj pripada, on se uporno zaklinje svom mučitelju i postaje jeftina žrtva sopstvenog ćutanja.

U nešto boljem stanju je Siniša Mali, ministar u Aninoj vladi. U otvorenoj Pandorinoj kutiji vidi se da je zaista imao 24 stana na bugarskom primorju i da je ta dobra u međuvremenu prodao. Za diplomu doktora koju je izgubio zbog krađe tuđeg znanja još se bori. Njegova etička građa je kremen kamen, temelj vladavine.

Moglo bi se zaključiti da ovaj režim, koji se odmetnuo duboko ka podzemlju kako bi ostao na vrhu, čine lupeži i njihovi mentori, porodice sicilijanskog i kolumbijskog tipa i njihovi medijski psi čuvari.

Oni se od takvih ocena više ne brane, pokazujući u svojoj kriminalnoj evoluciji šta su želeli da postanu.

To godinama rade i govore, a još ih nismo razumeli.

5.10.2021.